TUKE-KEMT/reranking-skquad huggingface dataset:
História Prvé úvahy na túto tému sa dajú nájsť okolo roku 450 pred Kr. u gréckeho filozofa Anaxagora. V pozmenenej podobe sa hypotéza opäť objavila v 19. storočí (Jöns Jakob Berzelius, William Thomson, Hermann von Helmholtz) a na začiatku 20. storočia ju do hĺbky rozpracoval švédsky chemik a fyzik Svante Arrhenius. Jej aktívnymi zástancami v 20. storočí boli sir Fred Hoyle a Chandra Wickramasinghe, ktorí sa domnievali, že život z vesmíru je pôvodcom niektorých epidémií, nových chorôb, ale aj genetických noviniek podporujúcich makroevolúciu. Podobne aj vedci Carl Sagan, Francis Crick a Leslie Orgel považovali za možné, že život sa na Zem dostal z vesmíru zámerným konaním vyspelej mimozemskej civilizácie. Posledne ju podporil tiež fyzik Stephen Hawking: „Život sa mohol šíriť z planéty na planétu alebo z hviezdneho systému do hviezdneho systému dopravovaný na meteoroch“.
Pozri aj  evolučná teória
Podstata človeka Podstata človeka je súhrn vnútorných trvalých vlastností človeka.
:: Pozri aj vznik života Evolučná abiogenéza je v súčasnosti prírodovedcami všeobecne najviac akceptovaná teória vzniku života, spočívajúca v postupnom a zákonitom vývoji (preto „evolučná“) živej hmoty (organických zlúčenín) pôvodne z neživej hmoty. Ak navyše predpokladáme, že k tomuto vzniku došlo priamo na Zemi, hovoríme o autochtónnej (evolučnej) abiogenéze . Autorom autochtónnej evolučnej abiogenézy bol pôvodne v roku 1924 sovietsky biológ a biochemik Alexander Ivanovič Oparin (18941980). Vznik úplne prvej živej veci (chemickou evolúciou), vrátane chemickej histórie, ktorá mu predchádzala, sa niekedy nazýva aj biopoéza (termín zaviedol Pirie v roku 1937). Naopak pre - predpodkladaný - opätovný vznik života chemickou evolúciou, ktorý prebieha od vzniku prvého života dodnes sa používa aj termín neobiogenéza (termín zaviedol Keosian v roku 1965/1968).
Dejiny Zakladateľmi fyzickej antropológie ako samostatného vedného odboru boli v polovici 19. storočia Paul Pierre Broca (1824-1880) a Franz Boas (1858-1942). Fyzická antropológia teda vznikla skôr, ako boli publikované známe dve kľúčové teórie 19. storočia: evolučná teória Charlesa Darwina (evolúcia) teória genetickej dedičnosti Gregora Mendela (genetika) Niektoré rané štádiá biologickej antropológie sú dnes zavrhnuté ako pseudovedecké. Týka sa to predovšetkým antropometrie, ktorá využívajúc meranie istých častí ľudského tela (napr. lebky - tzv. cefalitický index) robila závery o charaktere, správaní a nadaní danej osoby.
Venoval sa röntgenovej štruktúrnej analýze, ale po prechode na PFUK sa začal zaoberať jadrovou fyzikou. V SÚJV Dubna pracoval v skupine, ktorá hľadala tzv. Diracov monopól. Venoval sa vývoju metód na výpočet apochromatických optických sústav pre Čerenkovove počítače. Za práce venované simulácii experimentu metódou Monte Carlo získal so spoluautormi 2. cenu SÚJV (1970). Je tiež spoluautorom patentu Zariadenie na hľadanie magnetických nábojov na urýchľovači nabitých častíc (1971). Zomrel 20. januára 1987 v Bratislave.
Pozri aj  Ján Fischer (1905 – 1980), slovenský fyzik
RNDr. Ján Štohl , DrSc. ( 26. júl 1932, Pezinok† 21. marec 1993, Pezinok) bol slovenský astronóm.
Životopis Narodil sa v Bratislave. Po štúdiu na Prírodovedeckej fakulte Univerzity Komenského v Bratislave v rokoch 1948 – 1952 nastúpil na svoju alma mater ako asistent. V rámci ašpirantúry študoval v Prahe u zakladateľa českej školy teórie tuhých látok Zdeňka Matyáša. Ako prvý na Slovensku sa začal zaoberať touto problematikou a získal titul CSc. za prácu Vznik excitónu nežiarivou rekombináciou elektrónu a diery . V roku 1961 prešiel na Vysokú školu dopravnú v Žiline, kde sa v roku 1964 habilitoval a stal sa vedúcim Katedry fyziky. V rokoch 1968 – 1969 bol prodekanom Strojnícko-elektrotechnickej fakulty VŠD. Za politické postoje v tomto období bol v roku 1969 odvolaný z funkcie prodekana a v roku 1971 aj z funkcie vedúceho katedry. Po návrate do Bratislavy v roku 1974 pracoval v Elektrotechnickom ústave Slovenskej akadémie vied, kde v roku 1984 obhájil doktorskú dizertáciu prácou Neohmický transport v polovodičoch . Inauguračné pokračovanie absolvoval v roku 1990 na Matematicko-fyzikálnej fakulte UK v Bratislave. Spočiatku sa venoval štúdiu Fröhlichovho hamiltoniánu a stanoveniu podmienok, kedy sa dva elektróny v polárnom dielektriku môžu priťahovať v dôsledku elektrónovo-fonónovej interakcie. V tých časoch to bol ústredný problém kvantovej teórie tuhých látok. Počas jeho pôsobenia sa v Žiline okolo neho vytvorila silná skupina, ktorá rozvíjala výskum tuhých látok ultrazvukovými metódami a dosiahla vynikajúce výsledky i uznanie. Šírka jeho vedeckých záujmov bola mimoriadne veľká: zaoberal sa nežiarivou rekombináciou elektrónu a diery, kvantovým Hallovým javom, Bohmovým–Aharonovým efektom i neparabolickými disperznými zákonmi v polovodičoch. Odvodil poloempirický vzťah medzi mriežkovou konštantou polovodičov, ich šírkou zakázaného pásma a parametrami disperzného zákona vodivostných elektrónov. Ako prvý v dejinách fyziky na Slovensku prednášal o kvantovej teórii tuhých látok a popri profesorovi Jánovi Fischerovi aj o elektrónovej štruktúre atómov a molekúl. Vďaka jeho úsiliu a pod jeho vedením vznikla kniha Teória tuhých látok , ktorá bola prvou publikáciou svojho druhu v Česko-Slovensku a vyšla v dvoch vydaniach. Ešte na Prírodovedeckej fakulty Univerzity Komenského v Bratislave založil v roku 1961 spoločne s profesorom Milanom Petrášom seminár z teoretickej fyziky. Po príchode na Elektrotechnický ústav SAV zasa viedol seminár z fyziky polovodičov. V rokoch 1969 – 1971 bol prvým predsedom Fyzikálnej sekcie Jednoty slovenských matematikov fyzikov. V tejto funkcii sa zúčastnil v roku 1969 na zakladacom zasadnutí Európskej fyzikálnej spoločnosti a bol zvolený za člena jej prvej rady. Zomrel 30. augusta 1993 v Bratislave.
Jozef Šucha ( 30. január 1912, Brusno – † 29. január 1997, Bratislava) bol slovenský pedagóg a fyzik. Narodil sa 30. januára 1912 v Brusne. Ako riaditeľ školy najdlhšie pôsobil v Bratislave, ZDŠ Teplická ul. Bol významným priekopníkom svojpomocnej výroby učebných pomôcok a ich používania pri vyučovaní fyziky. Inštruktáže konal nielen v Bratislave, ale aj v iných mestách Slovenska, ba aj v Prahe. Napísal knihu Príručka k rozkladnému transformátoru – obsahuje 180 pokusov z elektriny a magnetizmu. Spolupracoval pri vydaní publikácií: JSMF – vznik – poslanie – činnosť, Matematici, fyzici a astronómovia na Slovensku. Získal vyznamenania: r. 1971 Zaslúžilý učiteľ, r. 1972 a 1975 Za vynikajúcu pedagogickú prácu, r. 1987 Čestný člen JSMF. Zomrel 29. januára 1997 v Bratislave.
V + V Meno Rok narodenia a úmrtia Povolanie Poznámka Ján Vanovič 1907 – 1973 fyzik zaoberal sa teóriou relativity Štefan Veis 1923 – 1981 fyzik založil Vedeckú školu fyziky plazmy Ján Veme 1934 – 1993 fyzik zaoberal sa magnetickými vlastnosťami feromagnetických vrstiev Vojtech Mikuláš Vikár 1903 – 1988 fyzik Fyzici Slovenskí fyzici
Životopis Narodil sa 31. marca 1931 v Krížovej Vsi. Po maturite na gymnáziu v Kežmarku v roku 1949 sa rozhodol pre štúdium fyziky na Prírodovedeckej fakulte UK v Bratislave. Štúdium ukončil v roku 1953. Už v priebehu štúdia sa stal asistentom na katedre fyziky na Elektrotechnickej fakulte Slovenskej vysokej školy technickej, na ktorej tiež zotrval v priebehu celej svojej pedagogickej kariéry. V roku 1963 sa habilitoval na docenta, v roku 1973 ako vôbec prvý z fyzikálnej obce na Slovensku získal titul doktora vied a v roku 1980 bol vymenovaný za profesora. Aktívne sa venoval tiež popularizácii vedy a vzťahom kresťanstva a fyziky, resp. vedy v širšom zmysle.
RNDr. Pavel Šulek , CSc. ( 2. december 1935, Beluša – † 20. január 1987, Bratislava) bol slovenský fyzik. Narodil sa v Beluši v okrese Púchov. Fyziku a matematiku študoval na Fakulte prírodných vied VŠP v Bratislave (1953– 1957). Neskôr vyštudoval popri zamestnaní odbor Pravdepodobnosť a matematická štatistika na PFUK (1978). Tu získal doktorát prírodných vied (1968) a v r. 1979 aj hodnosť kandidáta vied, hoci kandidátsku dizertáciu odovzdal už v roku 1971. V roku 1957 nastúpil ako asistent na svojej alma mater. Po jej zrušení (1959) prešiel na PFUK, kde sa v roku 1961 stal členom novovytvorenej Katedry jadrovej fyziky. Absolvoval dlhodobý pracovný pobyt v SÚJV Dubna v ZSSR (1964– 1972). Tu bol v rámci previerok vylúčený z KSČ, pretože ako predseda straníckej organizácie odmietol presadiť zrušenie rezolúcií proti okupácii ČSSR a za oslobodenie A. Dubčeka. Po návrate bol preradený ako odborný pracovník na Katedru všeobecnej fyziky, kde pracoval až do svojho predčasného skonu. Venoval sa röntgenovej štruktúrnej analýze, ale po prechode na PFUK sa začal zaoberať jadrovou fyzikou. V SÚJV Dubna pracoval v skupine, ktorá hľadala tzv. Diracov monopól. Venoval sa vývoju metód na výpočet apochromatických optických sústav pre Čerenkovove počítače. Za práce venované simulácii experimentu metódou Monte Carlo získal so spoluautormi 2. cenu SÚJV (1970). Je tiež spoluautorom patentu Zariadenie na hľadanie magnetických nábojov na urýchľovači nabitých častíc (1971). Zomrel 20. januára 1987 v Bratislave.
Š + Š Meno Rok narodenia a úmrtia Povolanie Poznámka Zuzana Šimkovicová 1922 – 1983 fyzička Július Šoltés 1935 – 1990 fyzik Jozef Šucha 1912 – 1997 fyzik zaoberal sa pokusmi z elektriny a magnetizmu Pavel Šulek 1935 – 1987 fyzik zaoberal sa röntgenovou štruktúrnou analýzou
Josef Sahánek ( 18. február 1896, Praha – † 23. marec 1942, Mauthausen, Rakúsko) bol český fyzik.
Albert Fuchs ( 8. apríl 1808, Levoča – † 1894, Bratislava) bol slovenský fyzik.
Prof. RNDr. Ján Fischer ( 5. máj 1905, Martin, Slovensko – † 4. február 1980, Bratislava, Slovensko) bol slovenský fyzik.
Prof. RNDr. Vladimír Šucha DrSc. ( 20. apríl 1961, Zvolen) je slovenský politik, vedec, vysokoškolský pedagóg a manažér.
J + J Meno Rok narodenia a úmrtia Povolanie Poznámka Andrej Jaslinský 1715 – 1784 fyzik a filozof začal prednášať Newtonovskú fyziku (namiesto Aristotelovej) Štefan Anián Jedlík 1800 – 1895 fyzik objavil výrobu sódovej vody Zdeněk Juránek 1940 – 1992 fyzik zaoberal sa premagnetizačnými procesmi feromagnetík Štefan Jánoš 1943 – fyzik zaoberal sa skúmaním vlastností materiálov pri veľmi nízkach teplotách
Život<ref name=":0" /> Ľudovít Jaroslav Šulek sa narodil 9. septembra 1822 v Sobotišti a jeho mladé roky boli poznamenané úmrtím oboch rodičov (bratia mali iba 15 a 12 rokov). V roku 1841 absolvuje štúdium na Evanjelickom lýceu, kde sa stretáva s Ľudovítom Štúrom. Prostredníctvom Štúra sa zoznamuje s Heglovou filozofiou. Zaujímal sa tiež o demograficko-štatistické údaje o slovenských mestách a obciach, o dobrodružnom živote Mórica Beňovského (tento záujem sa premieta aj do roviny ochotníckej hry, na ktorú sa Šulek pripravoval ako herec). Zaujal ho i život legendárneho zbojníka Vdovčíka a tiež významní muži z maďarského tábora, ktorí prekonali typickú nepriazeň svojho prostredia a mali netradičný vzťah k Slovákom. Dňa 13. marca 1845 Šulek prichádza pokračovať v štúdiu evanjelickej teológie do Halle. Ľudovít Šulek spolupracoval pred revolúciou so Štúrom (diskutoval s ním tiež otázky o spôsobe národného obrodenia) a Hurbanom na vydávaní novín, zakladal knižnice, spolky miernosti, nedeľné školy a často zastupoval Hurbana v povinnostiach kňazských. Prvého augusta sa zjavuje prvé číslo Štúrových novín, kde Šulek prispieva svojou prvou informáciou o národných oslavách na Javorine, kde účastníci zapálili vatru, prednášali básne a zaspievali večernú nábožnú pieseň. Po príchode hurbanovských dobrovoľníkov bol na Myjave menovaný do vojenskej služby v rámci slovenského povstania. Viliam sprostredkoval rozkazy SNR a získaval dobrovoľníkov pre povstanie z Krajného a okolia (pridalo sa 400 dobrovoľníkov aj v prvej víťaznej bitke 22. 9. v Brezovej). Ľudovít Šulek organizoval v Brezovej pod Bradlom spolu s Hurbanom veľké zhromaždenie (3000 ľudí), ktorí predniesli Žiadosti slovenského národa. Na 7. mája bolo zvolané celonárodné zhromaždenie do Liptovského Mikuláša – Ľ. Šulek a D. J. Bôrik boli delegovaní ako zástupcovia Slovákov odovzdať Žiadosti stoličnému predstaviteľovi sídla župy (Nitra) ako Nitrianske žiadosti slovenského národa – tu Šulek informuje o žiadostiach slovami: Nasledovalo zatknutie a deportácia spolu s Bôrikom (tomu sa podarilo ujsť) do pevnosti v Komárne, kde v júni 1849 zomiera vo veku 26 rokov na choleru.
Ľudovít Jaroslav Šulek ( 12. september 1822, Sobotište – † 16. jún 1849, Komárno) bol účastník slovenského povstania 1848. Jeho mladší brat bol Viliam Šulek. Pochovaný je na reformovanom cintoríne v Komárne. Na jeho počesť bolo v roku 1995 premenované komárňanské gymnázium na Gymnázium Ľudovíta Jaroslava Šuleka.
Michal Šulek ( 1932, Bobrov – † 2001) bol politický väzeň. Narodil sa v Bobrove v rodine robotníka. Počas štúdia na Prírodovedeckej fakulte UK so spolužiakmi rozniesol balíček protirežimových letákov. S pomocou konfidentov ich tajná polícia odhalila a pozatýkala. Bol odsúdený na 8 rokov, ktoré skoro celé strávil v Jáchymovských baniach. Tieto skúsenosti opísal v diele A život ide ďalej... s podtitulom Spomienky na strašné javisko v srdci Európy .
Posledné roky V marci 1976 Prof. Ilkovič odišiel do dôchodku. Aj potom sa živo zaujímal o dianie vo fyzike, na katedre i v celej fyzikálnej komunite. Zomrel 3. augusta 1980 v Bratislave.
Rodina  Otec: Ján Šulek - farár Matka: Mária Neumannová Brat: Viliam Šulek Partnerka: Anna Koléniová Otec Ján Šulek (niekedy zapisovaný aj Schulek) získal vzdelanie na vyšších školách (kolégium v Debrecíne a lýceum v Kežmarku), aby mohol zastávať kňazský úrad, no pre nedostatok miesta pôsobil najprv ako učiteľ. Od roku 1797 pôsobil ako rektor evanjelickej školy v Hybiach, v rokoch 1801-1805 učiteľ v Mošovciach (tu bol jeho žiakom aj Ján Kollár). Až následne bol evanjelickým farárom v Pržne na Morave, potom v Sobotišti. Ján Šulek bol dva razy ženatý, prvou ženou mu bola Rozália Margaréta, rodená Weberová. Hoci zomrela ako 33-ročná (1782 – 1815), mal s ňou 9 detí. Z nich sa stal známym najmä Ján Michal Šulek, lekár (1806 – 1860), ktorý bol autorom prvého ortopedicko-traumatologického diela pre ránhojičov u nás. Druhou manželkou Jána Šuleka bola Mária, rodená Neumannová (1786 – 1837), s ktorou mal až 9 detí. Z nich vynikol Bohuslav Karol Šulek (1816 – 1895), redaktor viacerých novín a od roku 1874 tajomník Juhoslovanskej akadémie vied v Záhrebe. Do rodiny sú tiež predkovia Milana Rastislava Štefánika. Ľudovít mal vzťah s dcérou Annou Koléniovou, dcérou vdovy Anny Koléniovej, slovenskej vlastenky, pomáhajúcej štúrovcom v ich obrodeneckej činnosti, práci na prvej Slovenskej národnej rady a dobrovoľníkom vo všetkých výpravách Slovenského povstania. V ich dome je od roku 1968 Múzeum Slovenských národných rád.
Životopis Navštevoval ľudovú školu, v roku 1935 maturoval na reálnom gymnáziu. V rokoch 1935 – 38 študoval slovenčinu a nemčinu na Filozofickej fakulte UK v Bratislave, 1938 – 41 slavistiku na univerzitách v Belehrade a v Záhrebe. V roku 1941 sa vrátil do Bratislavy, 1942 PhDr. V rokoch 1942 – 44 profesor na učiteľskej akadémii v Modre a v Bratislave, súčasne externý lektor srbochorvátskeho jazyka na VŠE a na Filozofickej fakulte SU, v 1944 – 46 učil na priemyselnej škole, v 1945 – 46 pracoval na Povereníctve školstva. V roku 1946 bol krátko zamestnaný v Slovanskom ústave SAVU, v rokoch 1946 – 55 bol vedúci knižnice SAVU, resp. SAV, súčasne od 1953 súdny tlmočník, v 1955 – 63 pracovník Novinárskeho študijného ústavu, od 1963 odborný asistent na Katedre slavistiky a indoeuropeistiky Filozofickej fakulty UK v Bratislave. Venoval sa výskumu chorvátsko-dalmátskej literatúry, najmä dráme, skúmal život, tvorbu a pôsobenie B. Šuleka v chorvátskej kultúre. V oblasti slovenských dejín sa zaoberal problematikou štúrovskej generácie, jej odkazom a portrétmi najvýznamnejších predstaviteľov. Zaujímal sa aj o jazykové otázky, informoval slovenskú verejnosť o zmenách v srbochorvátskom pravopise, o slavistike v Bulharsku a v Juhoslávii. V rámci pedagogickej činnosti viedol semináre z gramatiky chorvátskeho a srbského jazyka, napísal učebnice a zostavil čítanku srbochorvátčtiny, prednášal o dejinách južných slovanských literatúr.
Kariéra Počas Nežnej revolúcie pôsobil na Geologickom ústave SAV, kde ho zvolili za predsedu štrajkového výboru a bunky VPN. Ponuku ísť do politiky vtedy odmietol, aby sa sústredil na vedu. Prepracoval sa medzi svetovú špičku v oblasti výskumu ílov. Bol najmladší držiteľ titulov DrSc. a profesor na Slovensku. Prednášal na Univerzite Komenského, zaoberal sa mineralógiou, prírodnými nano-materiálmi, či dopadmi ťažby na životné prostredie. V roku 1995 sa habilitoval, v roku 2002 bol menovaný za profesora, čím sa stal najmladším profesorom na Slovensku. V roku 2004 sa stal predsedom Rezortnej koordinačnej skupiny pre európske záležitosti Ministerstva školstva SR. V roku 2005 spoluzakladal Agentúru na podporu výskumu a vývoja (APVV) v Bratislave, ktorú krátko viedol ako riaditeľ. Práca v Eurokomisii Od roku 2006 pracoval pre Európsku komisiu v Bruseli. Do roku 2012 pôsobil ako riaditeľ direktoriátu pre vzdelávanie a kultúru, následne sa stal zástupcom generálneho riaditeľa Spoločného výskumného centra Európskej komisie, ktoré poskytuje vedecké podklady k novej európskej legislatíve. V roku 2014 sa stal jeho generálnym riaditeľom. V roku 2019 bol najvyššie postaveným slovenský euroúradníkom v Bruseli. Z tejto pozície po trinástich rokoch v októbri 2019 z Európskej komisie odišiel, aby podľa informácií SME, posilnil Progresívne Slovensko a bránil hodnoty liberálnej demokracie a nechce, aby boli ohrozené. 9. septembra 2019 Progresívne Slovensko oznámilo, že sa pridal do ich tímu expertov. V roku 2019 bol na neplatenom voľne z Európskej komisie a niekoľko mesiacov sa angažoval v slovenskej politike. 24. novembra 2021 bol vymenovaný za vedúceho Zastúpenia Európskej komisie v Bratislave a do funkcie nastúpil 1. januára 2022. Šucha je členom viacerých vedeckých organizácií zameraných na minerály a geológiu.
Juraj Šulek ( 11. január 1915, Klenovec – † 7. máj 1973, Banská Bystrica) bol politický pracovník a odborársky pracovník.
Šulek ( Sulek, Schulek , Shulek , f. Šuleková ), je priezvisko: Gašpar Šulek (1788 – 1827), slovenský filozof, evanjelický kňaz a teológ Bohuslav Šulek (1816, Sobotište – 1895), slovenský prírodovedec, jazykovedec a publicista Ľudovít Jaroslav Šulek (1822, Sobotište – 1849, Komárno), účastník slovenského povstania 1848 Viliam Šulek (1825, Sobotište – 1848, Šulekovo), účastník slovenského povstania 1848 Juraj Šulek (1915, Klenovec – 1973, Banská Bystrica), politický pracovník, odborársky pracovník Michal Šulek (1932, Bobrov – 2001), politický väzeň Pavel Šulek, CSc. (1935, Beluša – 1987, Bratislava), slovenský fyzik
Prof. RNDr. Štefan Šáro, DrSc. ( 10. december 1933, Békešská Čaba – † 28. máj 2013) bol slovenský jadrový fyzik a vedúci oddelenia jadrovej fyziky na Fakulte matematiky, fyziky a informatiky Univerzity Komenského v Bratislave. Podieľal sa na objave chemických prvkov darmštátium, röntgénium a kopernícium na časticovom urýchľovači typu synchrotrón SIS-18 v Centre pre výskum ťažkých iónov GSI Darmstadt. Pôsobil aj v SÚJV Dubna (Ruská federácia). V rámci súťaže významných slovenských vedcov, technológov a mladých výskumníkov zo všetkých oblastí vedy Vedec roka SR získal v roku 1998 ocenenie Uznanie za výskum v SR .
Ing. Jan Dobeš Csc. ( 23. december 1944, Zlín) je český fyzik a vedecký pracovník, ktorý v súčasnosti pôsobí ako vedecký pracovník oddelenia teoretickej fyziky Ústavu jadrovej fyziky Akadémie vied Českej republiky. V rokoch 1998 až 2012 pôsobil na poste riaditeľa tohto ústavu.
Vedecká činnosť Vo svojej výskumnej práci sa venuje predovšetkým vývoju numerických metód v spracovaní obrazu , výpočtovej dynamike tekutín , level-set metódam a Lagrangeovským metódam pre pohyb kriviek a plôch, modelovaniu tiažového poľa Zeme a ďalším aplikáciám. V rokoch 2005 až 2010 so svojou výskumnou skupinou úspešne riešil európske projekty Embryomics a BioEmergences, ktoré sa zaoberali počítačovou rekonštrukciou raných štádií vývoja embrya jednoduchých stavovcov. V roku 2011 získal ocenenie Vedec roka STU a tiež cenu Vedec roka SR za výsledky v programoch Európskej únie. Na túto prácu nadväzujú ďalšie dva európske projekty, ImageInLife a INFLANET , kde spolupracuje s európskymi pracoviskami z oblasti biológie. Jeho skupina tiež prispela k zavedeniu novej svetovej konštanty W0, ktorá vyjadruje potenciál tiažového poľa Zeme na strednej hladine morí. Táto konštanta bola prijatá Medzinárodnou geodetickou asociáciou v roku 2016. Jeho odborné publikácie dosahujú Hirschov index 32, čím sa zaraďuje medzi širšiu špičku slovenskej vedy.
RNDr. Ladislav Gomolčák ( 9. jún 1932, Košice – † 14. júl 1976, Bratislava) bol slovenský fyzik.
Fyzikálny ústav Slovenskej akadémie vied je vedeckovýskumné pracovisko sídliace v Bratislave, v areáli SAV na Patrónke. Ústav sa zameriava na základný fyzikálny výskum.
Prof. RNDr. Jozef Zámečník , PhD. ( 9. február 1935, Malacky) je slovenský fyzik, autor učebníc o fyzike.
Narodil sa v Beluši v okrese Púchov. Fyziku a matematiku študoval na Fakulte prírodných vied VŠP v Bratislave (1953– 1957). Neskôr vyštudoval popri zamestnaní odbor Pravdepodobnosť a matematická štatistika na PFUK (1978). Tu získal doktorát prírodných vied (1968) a v r. 1979 aj hodnosť kandidáta vied, hoci kandidátsku dizertáciu odovzdal už v roku 1971. V roku 1957 nastúpil ako asistent na svojej alma mater. Po jej zrušení (1959) prešiel na PFUK, kde sa v roku 1961 stal členom novovytvorenej Katedry jadrovej fyziky. Absolvoval dlhodobý pracovný pobyt v SÚJV Dubna v ZSSR (1964– 1972). Tu bol v rámci previerok vylúčený z KSČ, pretože ako predseda straníckej organizácie odmietol presadiť zrušenie rezolúcií proti okupácii ČSSR a za oslobodenie A. Dubčeka. Po návrate bol preradený ako odborný pracovník na Katedru všeobecnej fyziky, kde pracoval až do svojho predčasného skonu.
Život Vyrastal v Jalovci. Vyštudoval jadrovú fyziku na Matematicko-fyzikálnej fakulte Univerzity Komenského v Bratislave (dnes FMFI UK). Je profesorom na Katedre jadrovej fyziky a biofyziky a bol dekanom FMFI UK. Stal sa vedcom roka 2009. Je ženatý, má dve deti, syna Jozefa (1992) a dcéru Máriu (1994).
Ján Šumný ( 13. august 1901, Bobot† máj 1981, Zlaté Moravce) bol slovenský pedagóg a matematik.
Bogoslav Šulek , rodený ako Bohuslav Šulek , ( 22. apríl 1816, Sobotište, Slovensko – † 30. november 1895, Záhreb, Chorvátsko) bol chorvátsky prírodovedec, jazykovedec a publicista slovenského pôvodu. Študoval na lýceu v Bratislave a bol spoluzakladateľom Spoločnosti československej. V roku 1838 odišiel do Chorvátska, kde sa aktívne podieľal na vývine kultúrneho a politického života. Pôsobil tam až do smrti.
Ľudovít Šuhajík ( 2. január 1905, Banská Bystrica - † 20. máj 1974, Praha) bol slovenský lesný inžinier. Jeho otec Gustáv Šuhajík, matka Emília rod. Mensatorisová.
Rabín Baruch Fischer si vzal 15.decembra 1885 za manželku Hindl-Hermínu Fischerovú(*1860) zo Stoličného Belehradu,dcéru tamojšieho ortodoxného rabína Gottlieba Fischera(1810-1895). Sobášil ich švagor rabín Salom Kutna z Esenstadtu.V  Székesfehérvári bol približne päť rokov ako výpomocný rabín, pri svojom svokrovi. Vieme o ich štyroch deťoch, tri sa narodili v Székesfehérvári a posledný v Mliečne. David(1886-1905)zomrel v Prešove, Henrik(*1888). Dcéra Miriam Lea/Ilona (nar.v r.1890 v Stoličnom Belehrade, zahynula počas Holocaustu r. 1944) bola vydatá za jeho synovca po sestre, rabína Š. M. Ungara. Zrejme posledný z detí Moses, sa narodil v r. 1892 (zahynul počas holocaustu r.1942) počas pôsobenia Mliečne pri Šamoríne. Noach Baruch Fischer bol v Mliečne v rabínskom úrade od septembra 1890, iste ešte aj v roku 1895.
Životopis Narodil sa ako najstarší syn v rodine krajčíra. Vyučil sa za stavebného zámočníka. V roku 1948 založil malú dielňu Artur Fischer GmbH & Co. KG známu aj dnes ako Fischerwerke . Bol držiteľom 1 080 patentov a 5 867 chránených vzorov (stav k 31. decembru 2003, firma Fischerwerke má registrovaných viac než 8 700 patentov). Thomas Alva Edison, ktorého by Artur Fischer rád prekonal, má na svojom „konte“ 1 093 patentov. K najznámejším vynálezom Artura Fischera patrí Fischer S nylonová príchytka z roku 1958, stavebnica fischertechnik (1965 obdoba Lega, ale viac technicky zameraná). V roku 2001 dosiahli pobočky Fischer Group po celom svete obrat 400 miliónov eur, väčšinou vďaka produkcii kotvenia a upevňovacej techniky. Spoločnosť, ktorú vedie od roku 1980 syn Klaus Fischer , produkovala v roku 2004 len v jedinom závode vo Waldachtale sedem miliónov príchytiek každý deň. V roku 1990 bolo Arturovi Fischerovi udelené významné nemecké vyznamenanie Werner-von-Siemens-Ring.
Kontroverzie V čase vrcholiaceho sporu medzi Brunom Kreiským a známym prenasledovateľom nacistov Simonom Wiesenthalom to bol práve Fischer, ktorý ako predseda poslaneckého klubu dal podnet na vytvorenie vyšetrovacej komisie proti Wiesenthalovi. Bývalý prezident sa dodnes skutočne neospravedlnil za tento krok, iba povedal, že mohol vtedy konať inak.
Heinz Fischer ( 9. október 1938, Graz, Nemecká ríša) je rakúsky politik, právnik a vysokoškolský pedagóg, v rokoch 2004 až 2016 bol spolkovým prezidentom Rakúska.
Fritz Fischer môže byť: nemecký biatlonista, olympijský víťaz ( 1956), pozri Fritz Fischer (biatlonista) švajčiarsky fyzik (1898 – 1947), pozri Fritz Fischer (fyzik) nemecký historik (1908 – 1999), pozri Fritz Fischer (historik) nemecký nacistický lekár (1912 – 2003), pozri Fritz Fischer (lekár)
Rodina  otec: Michal Fischer matka: Agneta
Rodina Matka, Viera Fischer rod. Krenková, klaviristka. Otec, Frank-Michael Fischer, matematik.
Robert James Fischer známy aj pod menom Bobby Fischer ( 9. marec 1943, Chicago, Illinois, USA – † 17. január 2008, Reykjavík, Island) bol americký šachový veľmajster. Slávnym sa stal ešte v mladom veku, keď vďaka svojim šachovým schopnostiam vo veku 14 rokov vyhral americké majstrovstvá. V roku 1972 sa stal prvým americkým šachistom, ktorý získal titul svetového šampióna. Po víťazstve nad Borisom Vasilievičom Spasským získal vtedy rekordný predinflačný rating 2785. Roku 1975 odmietol obhájiť tento titul po tom, ako FIDE nesúhlasila s jeho podmienkami, takže ho bez boja získal Anatolij Jevgenievič Karpov. Napriek vážnym psychickým ťažkostiam, predčasnému dôchodku, antisemitizmu (kvôli dlhej rivalite s Samuelom Hermanom Reshevským), sektárstvu a pod., bol Robert Fischer geniálny šachista a zaslúžil sa o nebývalý rozvoj a popularitu šachu na Západe.
Václav Fischer ( 22. jún 1954, Praha) je nemecký podnikateľ a politik českého pôvodu, ktorý žije od roku 1978 v Berlíne. Zakladateľ a majiteľ cestovnej kancelárie Fischer Reisen a senátor Parlamentu Českej republiky v rokoch 1999-2002.
Ernst Otto Fischer ( 10. november 1918, Solln, dnes Mníchov – † 23. júl 2007, Mníchov) bol nemecký chemik, nositeľ Nobelovej ceny za chémiu za rok 1973 (spolu s Geoffrey Wilkinsonom). Za vojny sa zúčastnil bojov ako vojak nemeckej armády a študoval chémiu na Technickej univerzite Mníchov. Doktorskú prácu mu viedol Walter Hieber. Na rovnakej univerzite neskôr pokračoval ako učiteľ, profesor a od roku 1964 vedúci katedry anorganickej chémie. Venoval sa štúdiu organokovovej chémie a v tomto odbore dosiahol prelomových výsledkov.
Josef Fischer môže byť: nemecký cyklista (1865 – 1953), pozri Josef Fischer (cyklista) český filozof (1891 – 1945), pozri Josef Fischer (filozof) česko-slovenský politik nemeckej národnosti (1867 – ?), poslanec NZ, pozri Josef Fischer (česko-slovenský politik) izraelský politik (1920 – 1992), pozri Josef Fischer (izraelský politik)
Životopis Heinz Fischer sa narodil v sociál­nodemokratickej rodine. Jeho otec Rudolf bol v rokoch 1954–1956 štátnym tajomníkom ministerstva obchodu. Na Viedenskej univerzite vyštudoval v roku 1961 právo a získal titul doktora práv. Od roku 1978 pôsobil na Univerzite v Innsbrucku a vo Viedni, titul univerzitného profesora získal v roku 1993. Po absolvovaní súdnej praxe bol v rokoch 1963-75 tajomníkom klubu poslancov za Sociálnodemokratickú stranu Rakúska (SPÖ). V októbri 1971 sa stal za volebný obvod Viedeň poslancom Národnej rady. Predsedom parlamentnej frakcie SPÖ bol dvakrát, v novembri 1979 ho zvolili za podpredsedu SPÖ. V rokoch 1983-87 zastával Heinz Fischer post rakúskeho ministra pre vedu a výskum, v období od 5. novembra 1990 do decembra 2002 pôsobil ako predseda Národnej rady Rakúskej republiky. Heinz Fischer patrí medzi významné osobnosti sociálnej demokracie nielen v Rakúsku, ale aj v Európe. V roku 1992 sa stal podpredsedom Strany európskych socialistov a v období 1993-99 bol predsedom Fóra Európy pre demokraciu a solidaritu. V priamych prezidentských voľbách v apríli 2004, kandidoval za Sociálnodemokratickú stranu Rakúska a porazil Benitu Ferrerovú-Waldnerovú z Rakúskej ľudovej strany (ÖVP). Zvíťazil so ziskom vyše 52 percent hlasov voličov. Úradu hlavy štátu sa na šesťročné volebné obdobie ujal 8. júla 2004. Na poste hlavy štátu vystriedal Thomasa Klestila, ktorý umrel 6. júla večer, dva dni pred vypršaním mandátu. Bol prvým sociálnym demokrat po 30 rokoch, ktorý sa ujal prezidentského kresla. Vo prezidentských voľbách roku 2010 sa stal sa tak víťazom už po prvom kole volieb. Ďaleko za ním skončili kandidátka slobodných Barbara Rosenkranzová a mimoparlamentný kresťanský demokrat Rudolf Gehring. V júli 2016 ho v prezidentskom kresle vystriedal Alexander Van der Bellen, nakoľko Fischer po dvoch šesťročných funkčných obdobiach už znova nemohol kandidovať.
Životný príbeh Juraj Fischer pochádzal z významnej židovskej obchodníckej rodiny z Lučenca a pred prenasledovaním židov počas druhej svetovej vojny sa ako 19-ročný zachránil útekom zo Slovenska. Jeho otec a brat zahynuli v koncentračnom tábore. Po peripetiách na Balkáne a Blízkom východe sa jeho útek skončil vo Francúzsku, kde dobrovoľne vstúpil do armády. Zúčastnil sa vojenskej operácie s krycím názvom Dynamo pri Dunkerque a po obsadení Francúzska nemeckou armádou sa pridal k Československej armáde v Anglicku. V Československom zahraničnom odboji bol od 1. apríla 1940 do 5. mája 1945, teda vyše 5 rokov a ako veliteľ tanku sa od októbra 1944 do 9.mája 1945 zúčastnil obliehania Dunkerque. Po návrate do Lučenca pracoval ako zástupca riaditeľa vo veľkoobchode. V 50-tych rokoch 20.storočia, v čase politických procesov, ho obvinili z údajnej sabotáže a po vykonštruovanom procese, kedy mu hrozil dokonca až trest smrti ako Rudolfovi Slánskému, ho 28. júla 1952 súd v Banskej Bystrici odsúdil pre trestný čin sabotáže a poslal ako politického väzňa do Jáchymova na ťažbu uránu. Ľudový súd mu v roku 1960 skonfiškoval dom a celý majetok, paradoxne podľa Benešových dekrétov 108/60 ako nepriateľovi Československého štátu. Podľa tohto dekrétu sa konfiškoval len majetok nacistov a kolaborantov. Budovu neskôr zbúrali a na jej pozemku si KSČ postavila svoje sídlo. Hrob Juraja Fischera v lučenskom židovskom cintoríne Spravodlivého zadosťučinenia sa nedočkal ani po prevrate v novembri 1989. Jeho žiadosť o odškodnenie za stratu majetku súd zamietol a postup vyvlastnenia označil ako legálny. Paradoxne bola Ministerstvom spravodlivosti SR zamietnutá aj jeho žiadosť o odškodnenie za smrť jeho otca a brata v koncentračnom tábore. Po vyčerpaní všetkých opravných prostriedkov sa obrátil vo veci odškodnenia a nepriznania náhrady za skonfiškovaný majetok na Európsky súd pre ľudské práva v Štrasburgu, o čom listom informoval aj Svetové združenie bývalých československých politických väzňov, ktorého bol členom. Juraj Fischer zomrel vo veku nedožitých 87 rokov, v symbolický deň - 9. mája 2007 – na 62. výročie platnosti kapitulácie Nemecka.
Život Noach Baruch Fischer sa narodil v Piešťanoch Davidovi a Pepi Fischerovým. Otec David Moše Fischer bol rodákom z Dunajskej Stredy, kde sa narodil v roku 1821. V čase narodenia svojho syna bol už piešťanským rabínom. Jeho predchádzajúcim pôsobiskom bola Brezová pod Bradlom. V Piešťanoch bol av bet din – hlavným rabínom – takmer dvadsať rokov až do svojej smrti v apríli roku 1880. Matka Pepi, rodená Sonenscheinová, sa narodila v januári 1825 vo Vrbovciach. Tiež dožila v Piešťanoch v rodine svojej dcéry a zaťa – rabína. Zomrela dvadsať rokov po svojom manželovi začiatkom novembra roku 1900. Rabín Baruch Fischer si vzal 15.decembra 1885 za manželku Hindl-Hermínu Fischerovú( 1860) zo Stoličného Belehradu,dcéru tamojšieho ortodoxného rabína Gottlieba Fischera(1810-1895). Sobášil ich švagor rabín Salom Kutna z Esenstadtu.V Székesfehérvári bol približne päť rokov ako výpomocný rabín, pri svojom svokrovi. Vieme o ich štyroch deťoch, tri sa narodili v Székesfehérvári a posledný v Mliečne. David(1886-1905)zomrel v Prešove, Henrik( 1888). Dcéra Miriam Lea/Ilona (nar.v r.1890 v Stoličnom Belehrade, zahynula počas Holocaustu r. 1944) bola vydatá za jeho synovca po sestre, rabína Š. M. Ungara. Zrejme posledný z detí Moses, sa narodil v r. 1892 (zahynul počas holocaustu r.1942) počas pôsobenia Mliečne pri Šamoríne. Noach Baruch Fischer bol v Mliečne v rabínskom úrade od septembra 1890, iste ešte aj v roku 1895. V roku 1901 začína pôsobiť ako hlavný ortodoxný rabín v Prešove, kde stál aj na čele tamojšej povestnej ješivy. Mimo spomenutého Székesfehérváru, Mliečna a Prešova, bol rabínom na krátko aj v rodných Piešťanoch a tiež v rumunskom meste Beiuș (Belényes). Je pochovaný na čestnom mieste prešovského ortodoxného cintorína v susedstve raslavického kolegu rabína Elihu Kohena. Odznel aj názor, že Noach Brauch Fischer bol jedným z najväčších rabínov Uhorska.
Alfred Fischer môže byť: nemecký architekt (1881 – 1950), pozri Alfred Fischer (architekt) nemecký botanik (1858 – 1913), pozri Alfred Fischer (botanik) nemecký sudca (1919 – 2004), pozri Alfred Fischer (sudca) nemecký veliteľ SS (1907 – 1945), pozri Alfred Fischer (veliteľ SS) geológ USA nemeckého pôvodu (1921 – 2003), pozri Alfred G. Fischer Kategória:Rozlišovacie stránky – Osobnosti
Politická činnosť V rokoch 1980 až 1989 bol členom Komunistickej strany Československa. Fischer bol 9. apríla 2009 menovaný prezidentom Václavom Klausom do funkcie predsedu vlády Českej republiky v tzv. úradnickej vláde. Po voľbách zložil do rúk prezidenta demisiu 25. júna 2010 a ešte krátko vládol súbežne s novým premiérom. Vo funkcii ho definitívne 13. júla 2010 vystriedal Petr Nečas.
Náhrobný kameň rabína Fischera v prešovskom židovskom ortodoxnom cintoríne Noach Baruch Fischer ( 18. júl 1863, Piešťany, Rakúsko-Uhorsko – 1919, Prešov, Česko-Slovensko) bol významný ortodoxný rabín.
Rodina Zo súrodencov Barucha Fischera môžeme spomenúť sestru Judit Ungarovú ( 1862, Brezová – 1933, Piešťany), a brata Judu ( 1866, Piešťany). Pri sestre Judit, je dobre doplniť, že sa v r. 1881 vydala za rabína Josefa Moše Ungara ( 1855, spomína sa Miškovec aj Bratislava – 1898, Piešťany), ktorý nasledoval svojho predchodcu, svokra, po jeho smrti na poste piešťanského rabína. Z tejto Ungarovej rodiny vyšiel aj rabín Šmuel David Ungar (1885 – 1945), ktorý bol rabínom v Krompachoch, Trnave a nakoniec v Nitre. On bol jednou z najväčších ortodoxných rabínskych autorít, nemenovaným hlavným rabínom Slovenska pred II. sv. vojnou. Zahynul na konci vojny pri ukrývaní, na hlad pri Banskej Bystrici. Žiadal si byť pochovaný v Piešťanoch pri svojej rodine. Jeho syn, Benzion Josef Ungar posledný piešťanský rabín zahynul v seredskom tábore v r.1944 a je pochovaný na tamojšom židovskom cintoríne. Preživší syn Šolom Moše so svojim švagrom, známym slovenským rabínom, najmä z vojnových čias, Ch. M. D. Weissmandlom založili obdobu zaniknutej nitrianskej ješivy, ktorej hlavou bol Š. D. Ungar. Rabín Fischer sa v Prešove dožíva vzniku Československa, zomiera v lete v mesiaci tamuz r.1919 .
Život Narodil sa v Loosdorfe v Rakúsku. Ako mešťan patril k tretiemu stavu a neskôr sa stal vyhľadávaným viedenským advokátom. Už v roku 1848 získal miesto ministra vnútra. Titul baróna získal za zásluhy o trón roku 1852. Najprv sa usiloval „minister brigád” o premenu monarchie so silnými pozostatkami feudalizmu na demokratický štát s modernou správou. Vo funkcii ministra vnútra ho do svojho normalizačného kabinetu prizval knieža Schwarzenberg a od rozpustenia kroměřížskeho snemu v roku 1849 bol Bach nazývaný „muž budúcnosti”. Bol veľmi schopný a povahou karierista. Po októbrovom krvipreliatí vo Viedni zbabelo utiekol preoblečený z mesta. Potom, čo za zosnulého Franza Stadiona prevzal ministerstvo vnútra v lete 1849, predstavoval Bach hlavného obnoviteľa „starých poriadkov”. Po smrti Schwarzenberga roku 1852 sa Bach stal všemohúcim absolutistom. Toto obdobie sa často označuje ako Bachov absolutizmus . Opovrhovaný minister vnútra zostal až do roku 1859 hneď po cisárovi druhým najmocnejším mužom štátu, ktorý však tento štát ťažko zadĺžil (za éry Bacha vzrástol dlh ríšskej pokladnice na 1 800 miliónov zlatých). Bach zvýšil priame dane o 143 %, vrátil do života mnohé staré metternichovské praktiky, najmä ostrú cenzúru, policajné špehovanie a pod. Na druhej strane sa za odsudzujúcou nálepkou absolutizmu skrývali aj pokroky v hospodárstve, technike a štátnej správe. Rozvíjal sa priemysel a obchod, budovali sa železnice a cesty, boli zrušené colné bariéry a zavedené okresy a kraje. Po prehratej vojne v roku 1859 bolo pomerne jednoduché pripísať Bachovi zásadnú a rozhodujúcu úlohu pri rozvrate ríše. Po zvrhnutí bol Bach v rokoch 18591867 veľvyslancom v pápežskej kúrii. Roku 1893 zomiera v ústraní v rakúskom Schöngraberne.
Pozri aj  Martin Henry Fischer (1879 – 1962), americký fyziológ Martin Fischer-Dieskau ( 1954), nemecký dirigent
Rodina  otec Anton Hell matka Františka rod. Burešová
Pozri aj  Josef Fischer von Röslerstamm (1787 – 1866), rakúsky entomológ Josef Ludvík Fischer (1894 – 1973), český filozof a sociológ Joschka Fischer ( 1948). nemecký politik Joseph Emanuel Fischer von Erlach (1693 – 1742), rakúsky barokový architekt
Rodina  otec: Ignác Hainrich matka: Eva
Životopis Narodil sa v Euskirchene pri Kolíne ako syn obchodníka. Po ukončení štúdia si predsavzal, že bude študovať prírodné vedy, ale jeho otec ho prinútil pracovať v rodinnom podniku až kým nezistil, že jeho syn je nevhodný pre toto povolanie. Fischer potom začal navštevovať Univerzitu v Bonne v roku 1872, v tom roku však prestúpil na Univerzitu v Štrasburgu. Svoj doktorát získal za štúdium ftalínov. V 1875 nasledoval jedného zo svojich učiteľov na Univerzitu v Mníchove a stal sa tam profesorom chémie. V roku 1881 sa stal profesorom na Univerzite v Erlangene. V roku 1888 mu bolo ponúknuté miesto profesora chémie na Univerzite vo Würzburgu, kde zostal až do roku 1892, kedy mu bolo ponúknuté miesto predsedu katedry chémie na Univerzite v Berlíne po A. W. Hofmannovi. Tu pôsobil až do svojej smrti v roku 1919. Fischer je známy svojou prácou o cukroch a iných významných organických syntézach glukózy a purínu. Jeho meno stále nachádzame v mnohých chemických reakciách a pojmoch: Fischerova syntéza indolov Fischerova projekcia Fischerova syntéza oxazolu Fischerova syntéza peptidov Fischerova reakcia fenyldrazínu a oxazónu Fischerova redukcia Fischer-Speierova esterifikácia Ocenenie Nemeckej chemickej spoločnosti je pomenovaná na jeho pamiatku.
Životopis Narodil sa v nemeckom Hannoveri. Ako devätnásťročný vycestoval do USA, kde pracoval ako fyzik. O šesť rokov neskôr predal svoj patent na mikrofón Bell Telephone Company . Jeho návrh gramofónu odkúpila spoločnosť Victor Talking Machine Company . Gramofón bol zdokonalením prístroja fonograf. Založil spoločnosť Deutsche Grammophon a britskú Gramophone Co. Ltd . ktorá začala gramofóny predávať aj v Európe. Slávna značka HMS ( His master s voice ), ktorú spropagoval na základe jednej kresby Francisa Barrauda, kde pes počúva v starom fonografe hlas svojho pána, sa tiež viaže k jeho menu. Išlo o vynikajúci obchodný ťah zdôrazňujúci kvalitu prenášaného zvukového záznamu. Berlinger ako prvý zachytil hlas do zinkovej platne. Neskôr zo zinkového podkladu prešiel na oceľový a z tohto prelisovával drážky so záznamom do tvrdej gumy – vinylu. Hľadal ten najvhodnejší základný materiál na výrobu gramoplatní a nakoniec prišiel na šelak, čo je prírodná živica z Thajska. Šelak bol lacný a pred vynájdením nových umelých hmôt bol veľmi vhodný na sériovú výrobu gramoplatní. Menej sa vie o jeho záujme o celkom odlišné odvetvie a tým bolo lietanie, presnejšie, vertikálne lietanie. So svojim synom Henrym zostrojili helikoptéru, ktorú predviedli pred zástupcami amerického námorníctva a médii dňa 24. februára 1924. Tento let bol uznaný za prvý kontrolovaný let helikoptéry. Ich stroj, ktorý je vystavený v College Park Aviation Museum, uletel vtedy vo výške 4,5 metra vyše 40 metrov a dosiahol rýchlosť cca /h.
Životopis Narodil sa v Tel Avive, vo vtedajšom Britskom mandáte Palestína. O hru na husle sa prvýkrát začal zaujímať, keď počul záznam vážnej hudby vysielaný v rozhlase. Ako štvorročný prekonal detskú obrnu s doživotnými následkami. Hru na husle študoval na Hudobnej akadémií v Tel Avive. V roku 1958 odišiel do USA, kde vďaka štipendiu pokračoval v štúdiu na prestížnej Juilliard School of Music v New Yorku pod vedením Ivana Galamiana. Debutoval v roku 1963 v Carnegie Hall s Wieniawského Husľovým koncertom fis mol . Nasledujúci rok vyhral súťaž Leventritt Memorial Competition a krátko nato sa začala rozbiehať jeho medzinárodná kariéra. Vystupoval takmer so všetkými významnými svetovými orchestrami a dirigentmi. V roku 1987 sa pridal k Izraelskej filharmónii pri jej turné v krajinách východného bloku. Zúčastnil sa tiež turné Izraelskej filharmónie na jar 1990, keď prvýkrát vystupovala v Sovietskom zväze, v mestách Leningrad a Moskva. V súčasnosti žije so svojou manželkou Toby v New Yorku. Majú päť detí - Noa, Nava, Leoru, Rami a Arielu.
Osobný život S prvou manželkou Michaelou má dve dcéry a s druhou manželkou Mariem má syna. Jeho tretia manželka Lilia Khousnoutdinova je spisovateľka a filantropka a majú spolu dve deti.
Život Narodil sa v Prahe do rodiny Ester Kischovej a Angelusa Poppera, pražského vrchného židovského kantora Cikánovy synagógy. Študoval hru na violončelo na Pražskom konzervatóriu, kde bol žiakom Julia Goltermanna. Zaujal už počas štúdií svojou mimoriadnou technikou. Zdokonaľoval sa štúdiom metód husľovej hry a čoskoro sa stal vyhľadávaným sólistom. V roku 1872 sa oženil s vynikajúcou klaviristkou Sofiou Menterovou a spoločne žali úspechy na koncertných cestách. Manželstvo však vydržalo len do roku 1886. Popri sólovej dráhe bol v rokoch 18681873 koncertnom majstrom a sólistom Dvornej opery vo Viedni a od roku 1886 pôsobil ako profesor na Hudobnej akadémii v Budapešti. Za svoje majstrovstvo bol vyznamenaný Radom Františka Jozefa . Zomrel 7. augusta 1913 vo Viedni, spopolnený však bol v Drážďanoch. Jeho mladší brat Wilhelm ( 1846 † 1915) hral tiež na violončelo. Pôsobil v orchestroch vo Viedni a v Londýne a ako pedagóg v New Yorku.
Osobný život Narodil sa v Jerevane v rodine populárneho arménskeho futbalistu Hamleta Mchitarjana a Mariny Taschianovej. Vyrastal vo Francúzsku, kde jeho otec hrával futbal. Ten však zomrel na rakovinu v tridsiatich troch rokoch, keď mal Henrich sedem rokov. Jeho matka Marina je v súčasnosti hlavnou manažérkou reprezentačných výberov Arménskej futbalovej federácie. Aj jeho sestra Monica pôsobí vo futbale, je hlavnou asistentkou v sídle futbalovej asociácie UEFA. Jeho futbalovým vzorom je fenomenálny francúzsky stredopoliar s alžírskymi koreňmi Zinedine Zidane.
Osobný život V roku 1993 sa oženil so svojou dlhoročnou priateľkou Rachel. V súčasnosti s ňou má dve deti.
Noach Baruch Fischer sa narodil v Piešťanoch Davidovi a Pepi Fischerovým. Otec David Moše Fischer bol rodákom z Dunajskej Stredy, kde sa narodil v roku 1821. V čase narodenia svojho syna bol už piešťanským rabínom. Jeho predchádzajúcim pôsobiskom bola Brezová pod Bradlom. V Piešťanoch bol av bet din – hlavným rabínom – takmer dvadsať rokov až do svojej smrti v apríli roku 1880. Matka Pepi, rodená Sonenscheinová, sa narodila v januári 1825 vo Vrbovciach. Tiež dožila v Piešťanoch v rodine svojej dcéry a zaťa – rabína. Zomrela dvadsať rokov po svojom manželovi začiatkom novembra roku 1900.
Osobnosti  Stephan Eberharter ( 1969), lyžiar
Mladosť a rodinný život Vyrástol v modernej ortodoxnej židovskej rodine, jeho otcom je developer v oblasti nehnuteľností Charles Kushner a mamou Seryl Kushner. Má mladšieho brata Joshuu a dve sestry Nicole a Daru. Jeho starí rodičia Reichel a Joseph Kushner prišli do USA v roku 1949 z Navahrudaku, ktorý sa teraz nachádza v Bielorusku. Morris Stadtmauer je jeho starým otcom z matkinej strany. Jeho manželkou je Ivanka Trumpová, dcéra prezidenta USA Donalda Trumpa. Majú spolu 3 deti. Dcéra Arabella Rose sa narodila v júli 2011 a synovia Joseph Frederick v októbri 2013 a Theodore James v marci 2016. Dodržuje košér domácnosť a šabat. Majú zbierku umenia v hodnote niekoľkých miliónov amerických dolárov a radi navštevujú štúdiá s umením.
Osobnosti  Ludwig Paischer ( 1981), olympijský medailista v džude
Mladosť Jeho otec Max a matka Yetti boli poľskí židia. V roku 1909 odišiel Max Suchowljansky do Ameriky a usadil sa v New Yorku. V roku 1911 za ním prišla jeho žena a deti – desaťročný Maier (Meyer) s bratom Jakom a sestrou. Otec pracoval v továrni na textil ako žehliar. To, čo zarobil, sotva stačilo pre potreby rodiny. V New Yorku žili krátko v Brownsville (Brooklyn), potom sa presťahovali do Lower East Side (Manhattan). Priezvisko si poameričtili na Lansky. Snažili sa stále dodržiavať židovské tradície. Meyer Lansky študoval náboženstvo a v 13 rokoch prešiel obradom Bar micva. Na ulici často Meyer pozoroval, ako sa hrajú kocky, a odkukal triky, vďaka ktorým sa vyhrávalo. Táto hra sa stala zdrojom jeho prvých príjmov. Časom sa naučil s financiami veľmi dobre zaobchádzať a v podsvetí platil takmer za finančného génia, ktorý dokáže peniaze nielen získať, ale ovláda umenie prania špinavých peňazí a peniaze vie zlegalizovať. Ako mladík si Lansky zarábal nielen na kockách, ale aj rôznymi zákazkami spojenými s vydieraním obchodníkov a inými násilnými akciami.
CH  Chlapec alabo dievča – Bruno Granichstaedten – 1908 Hore
Životopis Narodil sa v Mníchove ako syn fyzika a profesora súdneho lekárstva. V roku 1884 začal študovať chémiu s Adolfom von Baeyerom a botaniku s profesorom Karlom Wilhelmom von Nägelim na botanickom inštitúte v Mníchove. Počas spolupráce s Ottom Fischerom v Erlagene získal doktorát na Mníchovskej univerzite v roku 1888. Bol profesor v Kieli, Tübingene, Berlíne, Vroclave a Würzburgu. Venoval sa heterocyklickým organickým zlúčeninám a kvaseniu. V roku 1900 sa oženil s priateľkou Lotte Stahlovou. Počas 1. svetovej vojny slúžil Buchner ako major v prvej línii v poľnej nemocnici v Focșani v Rumunsku. Bol zranený 3. augusta 1917 a na toto zranenie zomrel o 10 dní. Kategória:Nemeckí biochemici Kategória:Nositelia Nobelovej ceny za chémiu Kategória:Nemeckí nositelia Nobelovej ceny Kategória:Osobnosti z Mníchova
Životopis Lietať začal už ako 17-ročný a neskôr istý čas pracoval ako pilot vzdušných síl. Vystriedal rôzne zamestnania a bol dvakrát ženatý. S prvou ženou Bette, s ktorou sa rozviedol v roku 1970, má šesť detí. Jeho syn Jonathan, ktorý je novinárom, vydal knihu o tom, aké to bolo vyrastať bez otca a stretnúť sa s ním až ako študent na strednej škole. Jeho druhou manželkou sa stala herečka Leslie Parrish, s ktorou sa stretol počas nakrúcania filmu Jonathan Livingston Seagull (Čajka Jonathan Livingston) . Vzali sa v roku 1981, no ich manželstvo dlho nevydržalo. Richard Bach žije v súčasnosti v meste Stanwood, štát Washington.
Životopis Narodil sa 7. novembra 1886 v Rige a zomrel 16. marca 1935 v Dánsku. Pochádzal z bohatej židovskej rodiny, šach sa naučil hrať od svojho otca. V roku 1904 odcestoval do Berlína študovať filozofiu. Avšak ešte v tom istom roku dal prednosť šachu a začal sa mu venovať profesionálne. Po prvej svetovej vojne sa presťahoval do Kodane, kde začína dosahovať prvé úspechy. Žil tam až do smrti, získal dánske občianstvo. Je pochovaný v Bispebjergskom cintoríne.
Biografia Andreas Bang-Haas sa narodil v Dánsku v menšom mestečku Horsens. Neskôr sa presťahoval do Nemecka, kde pracoval v Staudingerovej firme, ktorá obchodovala s hmyzom. Oženil sa s dcérou Otta Staudingera Carmen Dolores Staudingerovou a stáva sa spolumajiteľom firmy a neskôr - v roku 1900 - po smrti Dr. Staudingera pokračovateľom rodinnej firmy Staudinger & Bang-Haas . Ešte počas jeho života pokračoval v rodinnej tradícii jeho syn Otto Bang-Haas - asi od roku 1913.
Biografia Narodil sa v nemeckou Passau. Po získaní základného vzdelania si spravil kvalifikáciu obchodníka. Bol to veľmi energický a všestranný muž s nevyčerpateľným množstvom vnútornej energie. Počas svojho života vykonal viacero významných výskumných a zberateľských ciest do rôznych, mnohokrát i značne exotických oblastí sveta. Zomrel v Mníchove na rakovinu hrubého čreva.
cha Charles Antony Richard Hoare · Charles Bachman · Charles Thacker · Chaser (počítačová hra) · Chat