TUKE-KEMT/reranking-skquad huggingface dataset:
Sobáš 15. októbra 1839 si kráľovná Viktória pozvala Alberta na osobné rokovania a zverila sa mu so svojimi citmi. On sám bol nadšený a tiež vyznal Viktóriu lásku. V kútiku duše mal ale isté pochybnosti, ako to vyplývalo z jeho listov. Mal strach, či je vôbec hoden toho, byť manželom britskej kráľovnej a nebolo mu príliš príjemné, že mal opustiť svoje rodné vojvodstvo a usadiť sa v Anglicku, ku ktorému nemal žiadny vzťah a kde sa necítil dobre. 14. novembra 1839 odišiel domov, ale denne si s Viktóriou písali milostné listy. Po jeho odchode z Veľkej Británie sa v krajine zdvihol odpor proti budúcemu partnerovi mladej panovníčky, pretože verejnosť považovala Alberta za bezvýznamného a nemajetného cudzinca. Viktória bola zhrozená nenávistnými útoky proti svojmu snúbencovi, a tak Albertovi nariadila, že si so sebou do Anglicka nesmie priviezť žiadne svoje nemecké služobníctvo. Došlo k prvej partnerskej roztržke, ale nakoniec sa Albert svojej budúcej manželke podvolil. Ich sobáš bol uzavretý 10. februára 1840 v malej kaplnke Svätojakubského paláca.
Uctievanie Pápež Pavol V. ho 19. júla 1608 vyhlásil za blahoslaveného. Ľudovít Bertrand bol následne 12. apríla 1671 kanonizovaný pápežom Klementom X. Jeho sviatok, ako sa uvádza v Rímskom martyrológiu, sa oslavuje 9. októbra. Ľudovít Bertrand je niekedy nazývaný „apoštolom Južnej Ameriky“. Je patrónom Kolumbie. Socha Ľudovíta Bertranda sa nachádza na severnej kolonáde Baziliky svätého Petra v Ríme. V Seville je vystavený Ľudovítov obraz od Francisca Zurbarána. Festival známy ako La Tomatina sa koná v Buñol vo Valencii na počesť patrónov mesta Ľudovíta Bertranda a titulu Panny Márie Mare de Déu dels Desemparats (Matka Božia bezbranných).
Štúdiá Po odchode z Londýna strávil rok u strýka v Bruseli a potom odišiel študovať právo do Bonnu. Bol výborným a usilovným študentom, pokračoval aj v komponovaní hudby, ako turista precestoval v čase štúdií Švajčiarsko a Taliansko. Pre neviazaný študentský život ale pochopenie nemal. Bol stále rovnako plachý a nevyhľadával spoločnosť priateľov ani žien. V roku 1838 sa vrátil do Bruselu a práve vtedy ho strýko zasvätil do svojich plánov na dohodnutý sobáš s Viktóriou, ktorá v tej dobe bola sotva pár mesiacov novou kráľovnou Veľkej Británie. Albert sám týmto nápadom príliš nadšený nebol, ale podvolil sa na prianie svojho milovaného strýka. Z Londýna však prišla rýchla a nečakaná odpoveď, v ktorej kráľovná Viktória odkázala svojim príbuzným, že sa ešte nemieni vydávať. Leopold sa nevzdával a znova naliehal na svoju neter, ktorá nakoniec súhlasila a v roku 1839 pozvala Alberta znovu do Londýna. Ten príliš nadšený nebol, pretože sa dopočul, že sesternica je teraz tvrdohlavá, panovačná, nemá vôbec rada prírodu a je každý deň hore dlho do noci. Nepochybne sa tiež cítil dotknutý dlhým čakaním na pozvanie. Druhýkrát v živote sa Albert a Viktória osobne stretli 10. októbra 1839. Viktória bola opäť očarená svojím bratrancom a jeho krásou. Už po dvoch dňoch si zapísala do svojho denníka, že je do neho zamilovaná. Od toho okamihu sa od neho nepohla, všade ho sprevádzala a 13. októbra 1839 oznámila premiérovi, že sa chce vydať.
Životopis  Mladosť a vzdelanie Z jeho detstva sa veľa nevie. Pochádzal z nezámožnej mestskej šľachty. Detstvo prežil v rodnej Florencii, kde sa na detskej májovej slávnosti roku 1274 ocitol vedľa rovnako starého dievčaťa, ktorej zjavom bol tak oslnený, že o nej platonicky sníval celý život. Volala sa Beatrice Portinariová. Bola dcérou bankára a zakladateľa florentskej nemocnice Santa Maria Nuova. Neskôr sa vydala za Simona de Bardi. Beatrice, takisto ako dieťa, mu zrejme venovala len čiastočnú pozornosť, pre Danteho bol však tento zážitok duchovným zjavením, ktoré ho ovplyvnilo na zvyšok života. Bola inšpirátorkou jeho poézie. Dante pravdepodobne navštevoval jednu z rádových škôl vo Florencii (dominikánsku u Santa Maria Novella alebo františkánsku u Santa Croce). Potom študoval filozofiu a teológiu. V rokoch 1285 - 1287 bol na vtedy najslávnejšej a najstarobylejšej európskej univerzite v Bologni. Tu však nezložil žiadne skúšky, nezískal žiadny univerzitný grádus, a zdá sa, že ani veľmi nenavštevoval univerzitné prednášky. Na vtedajšiu dobu dôkladné filozofické vzdelanie získal neskôr až ako štyridsaťročný, keď už ako vyhnanec bol na univerzite v Paríži (jeho štúdium v Paríži je však neisté) a možno i v Padove. Dosiahol značného vzdelania. Zaoberal sa štúdiom antického, vtedajšieho talianskeho a provensalského básnictva, predovšetkým antická poézia bola jeho vzorom. Po absolvovaní škôl sa oženil s Gemmou Donati, ktorá bola z významného ghibellinského rodu Donati. Zasnúbil sa s ňou už vo veku 11 rokov. Porodila mu minimálne 4 deti.
Pozri aj  Raná scholastika Marguerite Porete
Vlajka Fidži – dnešná vlajka nezávislého Fidži je modifikáciou starej koloniálnej britskej modrej služobnej vlajky, tentokrát však svetlo modrá (aby sa odlišovala od vlajky Austrálie a Nového Zélandu), s fidžijským štítom zo štátneho znaku (z roku 1908) vo vlajúcej časti. V jeho hlave je na červenom poli žltý anglický lev držiaci hnedý kakaový plod, dolná biela časť je rozdelená červeným svätojánskym krížom na štyri polia. V prvom sú tri zelené stonky cukrovej trstiny, v druhom zelená kokosová palma, v treťom biela holubica so zelenou olivovou vetvičkou a v štvrtom žltý trs banánov. Horná strana vodorovného ramena kríža je v polovici šírky vlajky.
F  Zoznam miest na Faerských ostrovoch - Faerské ostrovy Zoznam miest vo Fidži - Fidži Zoznam miest na Filipínach - Filipíny Zoznam miest vo Fínsku - Fínsko Zoznam miest vo Francúzsku - Francúzsko Zoznam miest vo Francúzskej Guyane - Francúzska Guyana (francúzske teritórium) Zoznam miest vo Francúzskej Polynézii - Francúzska Polynézia (francúzske teritórium)
Fidži , dlhý tvar Fidžijská republika (staršie Republika Fidžijských ostrovov) , je ostrovný štát v Tichom oceáne. Tento štát tvoria dva ostrovy - Viti Levu a Vanua Levu a viacero malých ostrovov. Hlavné a zároveň najväčšie mesto je Suva.
Fidžijský dolár (FJD) je mena používaná na Fidži od roku 1969. Obvykle je skratka tejto meny symbol dolára - $, alebo alternatívne aj FJ$ , aby sa predchádzalo iným dolárovým bankovkám. Jeden fidžijský dolár má 100 centov. Dolár bol tiež menou používanou na Fidži v rokoch 1867 až 1873. Kategória:Meny v Austrálii a Oceánii Kategória:Fidži
Vlajka Kene Vlajka Kene je založená na trikolóre politickej strany KANU ( Kenský africký národný zväz ) z roku 1952, teda s vodorovnými pruhmi čiernym, červeným a zeleným, medzi ktoré boli v roku 1963 pridané dva úzke biele prúžky (6 : 1 : 6 : 1 : 6). Čierna farba znamená slobodu milujúci africký ľud, červená jeho krv a boj za slobodu, zelená bohatú vegetáciu: biele prúžky sú symbolom mieru a jednoty. Uprostred vlajky je umiestnený masajský vojnový štít a červeno-bielo-čiernou kresbou a pod ním ležia skrížené oštepy: týmito zbraňami, ktoré symbolizujú obranu krajiny, bránili predkovia dnešných obyvateľov svoju vlasť proti nepriateľom. Vlajka je z roku 1963.
Vlajka Ugandy Vlajka Ugandy - tvorí ju šesť vodorovných pruhov - čierný, žltý, červený, čierný, žltý, červený. Uprostred vlajkového listu je starý ugandský vlajkový emblém ( badge ), žeriav pávi v bielom kruhovom poli. Čierna, žltá a červená sú farby politickej strany Ugandský ľudový kongres . Čierna symbolizuje Afriku a čierné obyvateľstvo krajiny, žltá je farbou životodárneho slnka, červená pripomína bratstvo všetkých ľudí. Vlajka pochádza z roku 1962.
F Tú alfagra land mítt Ó Faerské ostrovy, môj najvzácnejší poklad Faerské ostrovy God Bless Fiji Boh žehnaj Fidži Fidži Maamme/Vårt land Naša zem Fínsko De Vlaamse Leeuw Flámsky lev Flámsko La Marseillaise Pieseň Marseille Francúzsko De âlde Friezen Starý Frízšťania Frízsko
Vlajka Haiti Vlajka Haiti má dva vodorovné pruhy, modrý a červený. V jej strede je biely obdĺžnik, v ktorom je vyobrazený haitský štátny znak z roku 1806. Na zelenom trávniku je vojenský bubon, za ním dve skrížené sekery a palma v prirodzených farbách. Po oboch stranách stoja delá, vlajky, kotvy a pušky s bodákmi. Pod nimi je biela stuha s čiernym heslom L´UNION FAIT LA FORCE ( V jednote je sila ). Nad palmou je červená čiapka slobody. Všetko to pripomína boj krajiny za slobodu na začiatku 19. storočia. Od roku 1798 viala na ostrove francúzska trikolóra, ale vodca povstalcov proti Francúzom J. J. Dessalines vypustil roku 1803 biely pruh reprezentujúci priateľstvo s nimi, v ktorom zároveň Haiťania videli symbol bieleho otrokárstva. Keď sa roku 1805 stal cisárom nahradil modrý pruh čiernym. Po Dessalinesovej násilnej smrti obnovil prezident A. Pétion roku 1806 v južnej časti ostrova farby modrú a červenú, ktoré sa používali v pruhoch ako vodorovných, tak zvislých. Horizontálna úprava však už od roku 1806 prevládala a keď po celom ostrove rozšíril svoju moc prezident J. P. Boyer, používala sa od roku 1822 už výhradne (modrý pruh nad červeným). Roku 1844 bol pridaný znak v bielom obdĺžniku, v rokoch 1964 – 1986 bol reštaurovaný pôvodný vzhľad vlajky, to je; zvislé pruhy čierny a červený, ale zo znaku bola vypustená čiapka slobody.
Štátny znak Namíbie Štátny znak Namíbie má rovnaký vzor ako na štátnej vlajke a štítonosičmi sú dva oryxy. Na piesočnej dune pod štítom je vyobrazená rastlina velvíčia, ktorá rastie na púšti Namib. Klenotom je orliak jasnohlasý, stojaci na náčelníckej čelenke. Pod piesočnou dunou je biela stuha na ktorej je napísané národné motto krajiny: Unity, Liberty, Justice (Jednota, sloboda, spravodlivosť). Štátny znak bol zavedený naraz so štátnou vlajkou. Objavuje aj na prezidentskej vlajke.
Štátny znak Belize Štátny znak Belize pozostáva z bieleho kruhového poľa, v ktorom je štátny znak vo venci 50 zelených vavrínových lístkov. Znak má štít rozdelený obrátenou vidlicou. Vpravo hore je drevená palica a pádlo, vľavo sekera a dvojručná píla. Je to pripomienka ťažby a transportu dreva, hlavne mahagónového (mahagónovník je tiež v pozadí znaku), predtým základu ekonomiky zeme. Dopravu dreva do Európy pripomína trojstažnová plachetnica. Strážcovia štítu sú mestic (zo sekerou) a kreol (s pádlom). Na stuhe je heslo SUB UMBRA FLOREO (V tieni rozkvitám). Počet lístkov vavrínového venca symbolizuje rok 1950, kedy sa aktivizovalo hnutie za oslobodenie zeme z britskej nadvlády.
Vlajka Falklánd Vlajka Falklánd – používa sa britská modrá služobná vlajka ( Blue Ensign ) s falklandským vlajkovým emblémom (nazývaným po anglicky badge ) z roku 1948, ktorý je umiestnený vo vlajúcej časti. Na delenom štíte je v hornej časti na modrom poli vyobrazený bezrohý baran stojací na zelenej tráve (chov oviec tu má základný hospodársky význam), v dolnej časti je na modrých a bielych vlnách plachetnicová loď Desire , ktorej posádka ostrovy roku 1592 objavila. K jej menu sa vzťahuje zámerná slovná hračka v motte, napísanom na stuhe pod štítom: DESIRE THE RIGHT (Vraj právo).
Indická vlajka Vztýčená Indická vlajka Vlajka Indie – tvoria ju tri vodorovné pásy: šafranová, biela a zelená. V bielom páse je modré koleso – čakra (slnko s lúčmi). Vlajka je podobná vlajke Nigeru, vlajke Írska a vlajke Pobrežia Slonoviny.
Vlajka Eswatini Vlajka Eswatini má vodorovné pruhy modrý, žltý, karmínovo červený, žltý a modrý (3:1:8:1:3); v širšom červenom pruhu je uprostred umiestnený v horizontálnej polohe vojenský štít historického emasočského pluku, ktorý je tiež (vo vertikálnej polohe) súčasťou štátneho znaku. Štít z volskej kože je čiernobiely, na ňom leží okrasný modrý strapec z vtáčieho peria, za štítom sú dva žlté kópie obrátené hrotmi vpravo a tyč opatrená ďalšími dvoma okrasnými strapcami, nazvanými tinjobo , kráľovskými atribútmi. Karmínová farba pripomína boje Svazijcov v minulosti, žltá nerastné bohatstvo, modrá mier. Návrh vlajky pochádza z roku 1954 a bol inšpirovaný vlajkou svazijského ženijného korpusu z roku 1941, ktorú jeho veliteľovi odovzdal svazijský kráľ ako pripomienku vojenských tradícií Svazijčanov. Oficiálne sa používa od roku 1967.
Kódy ISO 3166-2 pre Fidži identifikujú 5 území. Prvá časť (FJ) je medzinárodný kód pre Fidži, druhá časť pozostáva z jedného veľkého písmena identifikujúceho územie.
Galéria Súbor:Government Ensign of Fiji.svg|Úradná námorná vlajka Fidži Súbor:Naval Ensign of Fiji.svg|Vojnová námorná vlajka Fidži Fidži Kategória:Fidži
Vlajka Fidži Vlajka Fidži – dnešná vlajka nezávislého Fidži je modifikáciou starej koloniálnej britskej modrej služobnej vlajky, tentokrát však svetlo modrá (aby sa odlišovala od vlajky Austrálie a Nového Zélandu), s fidžijským štítom zo štátneho znaku (z roku 1908) vo vlajúcej časti. V jeho hlave je na červenom poli žltý anglický lev držiaci hnedý kakaový plod, dolná biela časť je rozdelená červeným svätojánskym krížom na štyri polia. V prvom sú tri zelené stonky cukrovej trstiny, v druhom zelená kokosová palma, v treťom biela holubica so zelenou olivovou vetvičkou a v štvrtom žltý trs banánov. Horná strana vodorovného ramena kríža je v polovici šírky vlajky. Vlajka bola zavedená roku 1970.
Fidžijské národné futbalové mužstvo reprezentuje Fidži na medzinárodných futbalových akciách, ako sú Majstrovstvá sveta a Oceánsky pohár národov. Fidži sa osemkrát predstavilo na Oceánskom pohár národov. Ich najlepší úspech je tretie miesto v roku 1998 a 2008. V rebríčku FIFA im patrí 165. miesto.
Vlajka Burundi Vlajka Burundi – pole vlajky je rozdelené bielym uhlopriečným krížom na štyri trojuholníky: žrďový a vlajúci je zelený, horný a dolný je červený. Uprostred je biele kruhové pole a v ňom tri červené, zeleno lemované šesťcípe hviezdy (1+2), ktoré symbolizujú národnú devízu – Jednota, práca, pokrok – zo štátneho znaku alebo tri etnické skupiny v krajine – Bahutov , Batutsov a Batvov . Červená farba pripomína obete v boji za slobodu, zelená pokrok a nádej, biela mier. Vlajka je z roku 1966, kedy bola krajina vyhlásená za republiku. V rokoch 1962 – 1966 bol v kruhu uprostred vlajky umiestnený kráľovský bubon a rastlina cirok, od septembra do novembra 1966 tu bol iba cirok.
Súčasná vlajka Beninu Vlajka Beninu má podobu dvoch vodorovných pruhov – žltého a červeného – pretnutých zeleným pruhom v žrďovej časti. Ide o tradičné panafrické farby. Zelená tu symbolizuje nádej, žltá symbolizuje blahobyt a červená farba odvahu. Súčasná podoba bola prijatá v roku 1959 a znovu sa používa od 1. apríla 1990. Medzi rokmi 1975 – 1990, kedy v zemi panoval marxistický režim, tvoril vlajku zelený list s červenou hviezdou v hornom rohu.
Vlajka Belize Vlajka Belize je tmavo modrá, pri hornom a dolnom okraji má úzke červené pruhy (ich šírka sa rovná desatine šírky vlajky) a v prostriedku veľké biele kruhové pole, v ktorom je štátny znak vo venci 50 zelených vavrínových lístkov. Znak má štít rozdelený obrátenou vydlicou. Vpravo hore je drevená palica a pádlo, vľavo sekera a dvojručná píla. Je to pripomienka ťažby a transportu dreva, hlavne mahagonového (mahagonovník je tiež v pozadí znaku), predtým základu ekonomiky zeme. Dopravu dreva do Európy pripomína trojsťažňová plachetnica. Strážcovia štítu sú mestic (zo sekerou) a kreol (s pádlom). Na stuhe je heslo SUB UMBRA FLOREO ( V tieni rozkvitám ). Počet lístkov vavrínového venca symbolizuje rok 1950, kedy sa aktivizovalo hnutie za oslobodenie zeme z britskej nadvlády. Vlajka sa používa od vyhlásenia nezávislosti v roku 1981 a nadväzuje na vlajku zavedenú polooficiálne už v roku 1950 a viac rozšírenú od roku 1965, ktorá však bola vlastne vlajkou Zjednotenej ľudovej strany . Preto bola na žiadosť Zjednotenej demokratickej strany doplnená červenou farbou tejto opozičnej strany, a to vo forme vodorovných prúžkov. Belize Kategória:Belize
Vlajka Džibutska Vlajka Džibutska – V deň vyhlásenia nezávislostí, 27. 6. 1977, sa stala vlajka národne oslobodeneckej organizácie Africká ľudová liga za nezávislosť (LPAI) štátnou vlajkou tejto malej krajiny. Má dva vodorovné pruhy, svetlo modrý a svetlo zelený, medzi nich je od žrdi vsunutý biely rovnostranný trojuholník; v jeho strede je červená päťramenná hviezda. Modrá farba reprezentuje more a oblohu ale tiež prevladajúcich Isov , zelená zem a menšinových Afarov , biela znamená mier a červená farba hviezdy je pripomienkou boja za nezávislosť i viery v šťastnú budúcnosť zeme. Zdôrazňuje však i jednotu Afarov a Isov upevnenú v krvavom boji za dosiahnutie rovnosti, ktorej symbolom je rovnostranný trojuholník.
Vlajka Bhutánu Vlajka Bhutánu je rozdelená šikmou uhlopriečkou na dva trojuholníky v tradičných čínskych farbách: žrďový je žltý, vlajúci je oranžovo červený. Po uhlopriečke je položený biely bhutánsky bezkrídly drak s čiernou kresbou. Drak hľadí vpravo a drží gule predstavujúce vajcia poznania a univerzum. Žltá farba predstavuje autoritu kráľa a jeho hlavnú úlohu pri riadení náboženských i svetských záležitosti, červená znamená duchovnú moc budhizmu, ktorý je v krajine reprezentovaný dvoma sektami. Pôvodne bola farba tejto časti vlajky hnedá, až v šesťdesiatych rokoch nabrala dnešný odtieň. Drak má rôzne symbolické funkcie (Bhután je "krajina draka") a dunenie hromov v bhutánskych údoliach naznačuje jeho prítomnosť. Jednoznačne pripomína staré čínske vlajky a skoršie vzťahy krajiny k Číne vôbec. V dnešnej podobe sa vlajka objavila roku 1971.
Vlajka Pakistanu Vlajka Pakistanu – národná vlajka vznikla v roku 1947 z vlajky politickej strany Všeindická moslimská liga, užívanej od r. 1906. Na zelenom poli sú symboly islamu, biely polmesiac a biela päťramenná hviezda (pootočené približne od smeru k hornému cípu vlajky). K tomu bol pripojený biely zvislý pruh, zaberajúci štvrtinu dĺžky vlajky, ktorý reprezentuje hinduistov, kresťanov, budhistov, parsov a iné náboženské menšiny a naznačuje tak náboženskú toleranciu, zatiaľ čo zelená je farbou islamu. V roku 1964 dostali jednotlivé prvky túto symboliku: farba biela – mier, zelená – blahobyt, polmesiac – pokrok, hviezda – svetlo a vedenie. Zelená farba má tartanový odtieň.
Vlajka Tanzánie Vlajka Tanzánie - list vlajky je rozdelený šikmým čiernym pruhom, lemovaným dvoma úzkymi žltými prúžkami, na dva trojuholníky: žrďový je zelený, vlajúci je modrý. Zelená farba symbolizuje zem, modrá more (podľa niektorých výkladov aj Zanzibar), čierna africké obyvateľstvo Tanzánie a žltá jej nerastné bohatstvo. Poloha čierneho pruhu aj farba jeho lemoviek súčasne naznačujú vzostupnú líniu rozvoja černošského obyvateľstva uprostred blahobytu. Vlajka vznikla roku 1964 spojením prvkov vlajok Tanganiky a Zanzibaru, ktoré sa vtedy združili do federácie. Tanganická vlajka mala tri vodorovné pruhy – zelený, čierny a zelený (farby politickej strany Africký národný zväz Tanganiky, TANU ), ktoré boli od seba oddelené úzkymi žltými prúžkami; zanzibarská mala horizontálne pruhy modrý, čierny a zelený a pri žrdi úzky zvislý prúžok biely.
Vlajka Zimbabwe Vlajka Zimbabwe má sedem vodorovných pruhov vo farbách zelenej, žltej, červenej, čiernej, červenej, žltej a zelenej, od žrdi je vsunutý biely rovnoramenný trojuholník, dosahujúci do tretiny dĺžky vlajky, ktorý je od vodorovných pruhov oddelený úzkym čiernym lemovaním. V trojuholníku je umiestnená červená päťramenná hviezda, na ktorej je položený žltý zimbabwiansky vták, ktorý presahuje do trojuholníkového poľa. Zelená farba znamená rastlinstvo a poľnohospodárstvo, žltá nerastné bohatstvo, červená krv preliatu v boji za slobodu, čierna africké obyvateľstvo; tieto farby sú prevzaté z vlajky vládnej strany Africký národný zväz Zimbabwe ( ZANU ), k nim pristupuje ešte farba biela, ktorá predstavuje mier. Červená päťramenná hviezda vyjadruje budovateľské úsilie národa, legendárny vták z ruín Zimbabwe, ktorý je symbolom krajiny, pripomína jej slávnu minulosť. Vlajka bola zavedená súčasne z vyhlásením nezávislosti Zimbabwe roku 1980 a následovala po vlajke Zimbabwe-Rodézie z roku 1979, Rodézie z roku 1968, Južnej Rodézie z roku 1964 a Rodézie a Njaska z roku 1953.
Vlajka Madagaskaru Vlajka Madagaskaru je odvodená z vlajky kmeňa Hovo , má biely zvislý pruh pri žrdi (zaberá tretinu dĺžky vlajky) a dva vodorovné pruhy vo farbách červenej a zelenej. Biela farba symbolizuje čistotu ideálov, červená nezávislosť, zelená nádej v šťastnú budúcnosť. Biela a červená boli už v 19. storočí na vlajkách madagaskarského kráľovstva Hovov , zelená reprezentuje obyvateľov pobrežia. Biela sa spojuje s kniežacím rodom Volafotsov , červená s rodom Volamenov zo 17. storočia. Vlajka vznikla roku 1958, o rok neskôr bola ústavne kodifikovaná.
Rovnako sa splnilo aj  proroctvo v ktorom Nostradamus predpovedal smrť kráľa Henricha II.: "Mladý lev premôže starého na bojovom poli v osobnom súboji: Prepichne oči v zlatej klietke, dve zranenia v jednom, potom zomrie krutou smrťou." Po smrti kráľa bolo toto štvorveršie považované za veľmi výstižné a zrozumiteľné. Henrich II., ktorý mal symbol leva vo svojom osobnom erbe, sa totiž zúčastnil rytierskeho zápasu s veliteľom gardy na  turnaji usporiadanom na počesť svadby jeho dcéry s Filipom II. Španielskym. Montgomeryho kopija sa pri súboji zlomila, jej úlomok kráľa poranil na krku, ale väčšia časť kopije mu prenikla pozlátenou mriežkou brnenia do oka a prenikla až do mozgu. Utrpenie kráľa nakoniec po desiatich dňoch ukončila smrť.
Manželstvo Napriek Henrichovým obavám, bol s Annou zosobášený 6. januára 1540 v kráľovskom paláci Placentia v Greenwichi v Londýne arcibiskupom Thomasom Cranmerom. Na Anninom snubnom prsteni bol vyrytý nápis „God send me well to keep“ . Hneď po príchode do Anglicka sa Anna prispôsobila bohoslužbe katolíckej formy, ktorú prezentoval Henrich. Svadobná noc údajne nebola naplnená. Henrich sa zveril Cromwellovi, že manželstvo nebude úspešné, lebo, ako povedal: „Predtým som ju nemal rád, ale teraz je to ešte horšie“ . Obhajoval sa tým, že Anna už pred svadbou nebola pannou. Anna samozrejme vstúpila do manželstva ako nedotknutá, no vďaka striktnej a úzkoprsej výchove svojej matky, prísnej katolíčky, sa nevedela brániť. Totiž ani len netušila, že niečo v jej manželstve nie je v poriadku. V tej dobe bol Henrich už zamilovaný do devätnásťročnej Kataríny Howardovej, ktorá bola členkou kráľovskej družiny. Anna musela opustiť kráľovský dvor 24. júna a 6. júla jej Henrich oznámil, aby prehodnotila manželstvo a možnosť rozvodu. Krátko nato bola Anna požiadaná, aby dala súhlas na anulovanie manželstva. Anna súhlasila, a tak bolo toto manželstvo 9. júla 1540 anulované. Ako dôvod sa uviedlo jej prvé zasnúbenie s Františkom Lotrinským.
Manželstvo Rýchle zosobášenie sa, len niekoľko týždňov po rozvode s Annou, v júli 1540 len potvrdilo Henrichovu celoživotnú snahu mať druhého dediča. Zatiaľ mal totiž Henrich len jedného syna Eduarda, neskoršieho kráľa Eduarda VI. Henrich, ktorý mal takmer päťdesiat rokov, zahrnul svoju mladú nevestu bohatstvom, šperkami a drahými darmi. Vojna medzi Francúzskom a Anglickom stála Henricha priazeň jeho poddaných a jeho zdravie bolo podlomené. Prítomnosť mladej a zdanlivo čestnej manželky mu spôsobovalo veľkú radosť. Hneď ako však Katarína nadobudla bohatstvo a moc, manželský vzťah začal upadať. Ani niekoľko mesiacov po sobáši neotehotnela. Začiatkom roku 1541 začal jej románik s Henrichovým obľúbeným dvoranom, Thomasom Culpeperom. Dvojica sa stretávala u jednej Kataríninej staršej dvornej dámy, Jany Boleynovej, rochfordskej vikomtesy, ktorá bola vdovou po Jurajovi Boleynovi, bratovi Anny a Márie Boleynových. Katarína a Henrich cestovali spolu po Anglicku v lete 1541 a u Kataríny sa začali objavovať príznaky tehotenstva. Problém bol, že ako pokračoval Katarínin mimomanželský pomer, ľudia, ktorí boli svedkami jej nemravného správania sa na Lambethe, ju začali kontaktovať kvôli jej priazni. Katarína si potrebovala kúpiť ich mlčanie, a tak mnohých z nich vymenovala na rôzne posty do jej kráľovského okruhu. Chybu spravila, keď vymenovala Henricha Mannoxa za jedného z jej hudobníkov a Francisa Derehama ako jej osobného tajomníka. Tieto chyby viedli k jej obvineniu zo zrady a cudzoložstva.
Život Už počas neprítomnosti svojho otca, z dôvodu účasti na križiackej výprave Ľudovíta IX. (12701271), dokázal Henrich prevziať vládu v grófstve do svojich rúk. Počas svojej vlády si vydobyl povesť udatného bojovníka. Viedol spory s pánmi z Viandenu, arcibiskupom z Trevíru či biskupom z Liège. Osudným sa mu stal spor o limburské vojvodstvo. Henrichovi sa podarilo získať právne nároky na Limbursko od Reinalda z Geldernu. Henrich tu videl možnosť rozšírenia svojho teritória do holandského priestoru. Podarilo sa mu získať na svoju stranu aj kolínskeho biskupa. Proti nemu však stál brabantský vojvoda Ján I., ktorý mal záujem o ovládnutie obchodnej cesty, ktorá tadiaľ viedla. V rozhodujúcej bitke o limburské vojvodstvo, ktorá sa odohrala 5. júna 1288 pri Worringene, však Henrich VI. padol, rovnako ako jeho traja bratia.
Životopis Jeho otcom bol Henrich V. a matkou Katarína z Valois, dcéra francúzskeho kráľa Karola VI. Henrich V. zomrel už v roku 1422 a keďže matka mala len dvadsať rokov a bola Francúzka, vládli za malého Henricha ako regenti jeho strýkovia. Pod ich vedením pokračovalo Anglicko vo vojne proti Dauphinovi Karolovi, ktorý po smrti svojho otca Karola VI. vzniesol nárok na francúzsky trón. V reakcii na korunováciu Karola VII. 17. júla 1429 na francúzskeho kráľa v Reims bol Henrich ako osemročný korunovaný 6. novembra 1429 vo Westminsteri za anglického kráľa a 6. decembra 1431 na francúzskeho kráľa v katedrále Notre-Dame v Paríži Francúzi ho však neprijali a Angličania museli pod tlakom Karola VII. začať ustupovať. Samostatnej vlády sa ujal 13. novembra 1437, krátko pred svojimi šestnástymi narodeninami. 23. apríla 1445 sa jeho manželkou stala francúzska princezná Margaréta z Anjou ( 1430 – † 1482). 13. októbra 1453 sa narodilo ich jediné dieťa, syn Eduard, ktorý zahynul 4. mája 1471 v bitke pri Tewkesbury. Posledná bitka storočnej vojny sa odohrala 17. júla 1453 pri Castillone. Francúzske delostrelectvo rozprášilo anglickú armádu i s jej lukostrelcami. Anglicko touto bitkou stratilo všetky územia vo Francúzsku okrem prístavu Calais. Keď sa Henrich dozvedel túto správu psychicky sa zrútil. Tento duševný stav trval jeden a pol rok. Tým svoju krajinu odsúdil k ďalším desaťročiam vojny, tentokrát občianskej.
Smrť Henricha VIII. Na konci svojho života trpel Henrich výraznou nadváhou. Jeho koža bola posiata rôznymi hnisavými rankami a vyrážkami, pravdepodobne trpel aj na lámku. Jeho obezita bola vlastne následkom poranenia nohy v roku 1536. Bol tak prinútený vzdať sa mnohých športových aktivít a to bol dôvod neustáleho priberania. Obezita bola zrejme aj dôvodom jeho skorej smrti. Mal len 55, keď 28. januára 1547 zomrel vo Whitehallskom paláci. Naposledy vydýchol po zopakovaní nasledovných slov: „Mnísi! Mnísi! Mnísi!“ . Henricha VIII. pochovali v Kaplnke svätého Juraja na Windsorskom hrade, hneď vedľa jeho tretej manželky Jany Seymourovej. Teória, že mal syfilis, sa začala presadzovať až niekoľko sto rokov po jeho smrti. Iné teórie však hovoria, že rovnako ako jeho sestra, Margaréta Tudorová, zomrel na cukrovku.
Životopis Henrichov otec – Henrich VI., gróf parížsky ( 1980 - †1999) v roku 1987 Narodil sa ako najstarší syn Henricha VI., grófa parížskeho a Izabely Orléans-Braganza. Narodil sa v Belgicku, pretože francúzske zákony do roku 1950 zakazovali členom kráľovskej dynastie vstup na územie Francúzska. Po smrti svojho starého otca, princa Jána, vojvodu z Guise, sa stal dauphinom Francúzska. Vyštudoval elitný Institut d études politiques de Paris a potom slúžil ako radový vojak v Alžírskej vojne.
Smrť a následník Henrich V. zomrel v roku 1422 na dyzentériu vo Francúzsku, kde sa vrátil kvôli udržaniu si pozície. Rok pred ním tu v boji zomrel jeho brat, gróf z Clarence. Nasledovníkom na tróne sa stal jeho iba 9 mesačný syn Henrich VI., zdediac tak neutešenú situáciu vlády na dvoch podlomených stoličkách.
Štvrté manželstvo – Kráľovná „Kráľova sestra“ Anna Klévska (1540 – 1540) Anna Klévska, štvrtá manželka Henricha VIII. V tom čase sa Henrich opäť rozhodol oženiť sa. Vzhľadom na to, že vtedy bola vysoká úmrtnosť detí a on mal len jedného syna, chcel ďalším sobášom vyriešiť tento problém. Thomas Cromwell, povýšený na prvého grófa Essexu, navrhol na sobáš Annu Klévsku, sestru protestantského vojvodu z Kleves. Maliar Hans Holbein mladší bol poslaný do Klévska, aby tam namaľoval pre kráľa obraz jeho budúcej nevesty. Hoci sa hovorí, že obraz zobrazoval Annu ako veľmi peknú ženu, ale v skutočnosti takou nebola, napriek tomu je nepravdepodobné, že by Annin obraz bol nepresný. Holbein totiž zostal na kráľovskom dvore stále v obľube. Po tom, ako Henrich zbadal Annin portrét a po ďalších jej opisoch, ktoré mu poskytli jeho dvorania, súhlasil Henrich so svadbou. No po jej príchode do Anglicka zostal Henrich veľmi prekvapený a sklamaný. Cítil sa byť podvedený, pretože Annin výzor všetci chválili, no Henrich tvrdil, že nie je vôbec taká pekná, ako sa o nej hovorí. Anulovanie manželstva Henrich začal naliehať na Cromwella, aby našiel nejakú právnu cestu, ako by sa dalo manželstvu vyhnúť, ale v tomto čase to nebolo možné bez toho, aby sa ohrozilo životne dôležité spojenectvo s Nemeckom. Napriek Henrichovým obavám, bol s Annou zosobášený 6. januára 1540 v kráľovskom paláci Placentia v Greenwichi v Londýne arcibiskupom Thomasom Cranmerom. Henrich sa veľmi usiloval o anulovanie manželstva. Anna musela opustiť kráľovský dvor 24. júna a 6. júla jej Henrich oznámil, aby prehodnotila manželstvo a možnosť rozvodu. Krátko nato bola Anna požiadaná, aby dala súhlas na anulovanie manželstva. Anna bola natoľko inteligentná, že neprotestovala a súhlasila, a tak bolo toto manželstvo 9. júla 1540 anulované. Ako dôvod sa uviedlo Annino prvé zasnúbenie s Františkom Lorraine. Kráľova sestra Anna, ako bývalá kráľovná, dostala veľkorysé finančné vyrovnanie – Henrich jej daroval palác Richmond a hrad Hever, domov Henrichových bývalých príbuzných, Boleynovcov. Henrich a Anna zostali dobrými priateľmi a Anna sa stala čestným členom kráľovskej rodiny a bola označovaná ako Kráľova milovaná sestra . Bola častým hosťom na kráľovskom dvore a Henrich jej bol veľmi vďačný, že neprotestovala proti rozvodu. Medzitým bol Thomas Cromwell zbavený svojho postavenia kvôli tomu, že manželstvo pripravoval, a 28. júla 1540 bol popravený v londýnskom Toweri sťatím hlavy.
Legenda Na začiatku tejto legendy stála vyhlásená delfská veštica Pýtia, ktorá poradila kedysi hrdinovi Heraklovi (Herkulovi), aby vstúpil do služieb mykénskeho kráľa. Herakles poslúchol a odišiel do Mykén. Kráľ mu dal niekoľko ťažkých úloh. Prvá z nich bola zabiť leva, ktorý žil v blízkych horách. Lev bol neobyčajne veľký, mal nepriestrelnú kožu a sužoval celý kraj. Herakles ho našiel v jednej jaskyni (ktorú dodnes ukazujú turistom) a omráčil mohutným kyjom. Potom ho zaškrtil a odniesol kráľovi do Mykén. Herakles bol po smrti prijatý medzi bohov na Olymp a dostal sa aj na oblohu (súhvezdie Herkula). S ním sa tam na pamiatku jeho hrdinských činov objavili aj jeho obete: Lev, Hydra a Rak.
Nostradamus , vlastným menom Michel de Nostredame ( 14. december 1503, Saint-Rémy-de-Provence, Francúzsko – † 2. júl 1566, Salon-de-Provence) bol francúzsky lekár a astrológ. Už za svojho života bol známy svojimi predpoveďami budúcnosti.
Návrat Archidama do Sparty Keď Eudamidas v roku 228 pred Kr. zomrel (podľa Pausania ho dal Kleomenes otráviť), sa podľa zákonov Sparty mal stať následníkom jeho najbližší príbuzný a tým bol jeho strýko Archidamos. Kleomenes ho preto zavolal do Sparty. Ako napísal historik Polybios, Kleomenes s ním viedol v Messénii rokovania prostredníctvom jeho rodinného priateľa Nikagora, pretože Archidamos mal obavy o svoj život. Výsledkom ich rokovaní bola zmluva zaručujúca jeho bezpečnosť. Archidamos spoliehajúc sa na podmienky zmluvy prišiel do Sparty, aby zaujal miesto kráľa, ale krátko po príchode bol zavraždený. Po smrti Archidama pri voľbe jeho následníka urobil Kleomenes krok dovtedy v Sparte nevídaný, keď nerešpektujúc zákony Sparty na miesto spolukráľa, ktoré malo patriť členovi kráľovskej rodiny Eurypontovcov, dosadil svojho brata Eukleida.
Životopis Najprv si získal slávu vynachádzavým používaním liekov a uplatňovaním nových liečebných postupov počas morových epidémií v Aix a Lyone v rokoch 1546 až 1547. Predstavivosť svojich súčasníkov potom zaujal zbierkou rýmovaných veštieb výrazne apokalyptického ladenia, nazvanou Proroctvá . Zbierku vydal roku 1555. Jeho sláva mu získala kráľovskú priazeň. Druhé, rozšírené vydanie zbierky z roku 1558 venoval práve francúzskemu kráľovi Henrichovi II. Po nástupe Karola IX. na trón v roku 1560 bol Nostradamus vymenovaný za kráľovského lekára. Jeho proroctvá aj naďalej vyvolávali špekulácie a spory. V roku 1781 ich rímskokatolícka cirkev odsúdila.
Záver vlády O neskorších Xerxových rokoch je toho málo známe. Vie sa, že na jeho príkaz sa Satapes (Satapés) pokúsil oboplávať Afriku, ale víťazstvo Grékov uvrhlo celé impérium do stavu určitej apatie, z ktorého sa spamätávalo iba s ťažkosťami. Kráľ sa osobne angažoval v háremových intrigách a jeho rozhodovanie sa tak stalo závislým od dvoranov a eunuchov. Zanechal záznamy v meste Perzepolis, kde pristaval nový palác k Dareiovmu, vo Vane v Arménsku a na hore Elvand blízko Ekbatan. V roku 465 pred Kr. bol zavraždený svojim vezírom Artabanom, ktorý hneď potom dosadil na trón jeho syna Artaxerxa I.
Vražda a trest Ich manželstvo bolo dlho šťastné. Narodili sa im synovia, Thérimachos, Kreontiades a Déikoón. Rodina žila spokojne, až kým do ich šťastia nevstúpila pomstychtivá bohyňa Héra, ktorá ho neprestala prenasledovať. Kým bol Herakles pastierom videlo sa jej všetko v poriadku, ale keď dosiahol všetko, po čom môže túžiť smrteľný človek, zoslala na neho šialenstvo. Herakles potom v zatemnení mysle zabil svoje tri deti i dve deti svojho nevlastného brata Ifikla. To však nebolo všetko. Héra mu potom rozum vrátila, aby videl, čo urobil. Po tomto hroznom čine musel opustiť mesto i manželku a odísť do vyhnanstva. Keďže mu tento čin neprestajne ťažil dušu, odobral sa do Delf, aby sa vo veštiarni dozvedel, ako svoj nešťastný skutok odčiniť. Boh Apolón mu ústami Pýtie oznámil, že musí vstúpiť do služieb mykénskeho kráľa Eurysthea a splniť dvanásť úloh, ktoré od neho dostane a tak zmyje zo seba hanbu i vinu. Herakles poslúchol a prihlásil sa u Eurysthea. Len čo ho Eurystheus zazrel dostal z neho strach a neodvážil sa mu nič rozkázať. Iba mu oznámil, že úlohy mu bude odkazovať po Kopreovi. Eurystheus mu potom o to odvážnejšie úlohy vymýšľal.
Herakles sa žení Keď Herakles dosiahol osemnásty rok, rozhodol sa obzrieť po svete a zároveň po manželke. Na plecia si prehodil kožu kithairónskeho leva a s veľkým kyjakom sa vybral do rodných Théb. Cestou stretol orchomenských vyslancov, ktorí si išli do Téb po sto volov. Bola to potupná daň, ktorú im museli Tébania každoročne platiť. Keď sa Herakles od nich dozvedel, že aký je cieľ ich cesty, nahnevaný im odrezal uši i nos a zahnal ich domov. Onedlho sa preto rozpútala neľútostná vojna, v ktorej Herakles Orchomenčanov porazil a ich kráľa donútil, aby Tébanom vrátil dvojnásobok toho, čo od nich kedy dostal. Kráľ Kreón mu za to dal z vďaky za manželku svoju dcéru Megaru.
Narodenie a detstvo Najvyšší boh Zeus sa oženil so svojou sestrou Hérou, ale pritom prežíval mnoho ľúbostných dobrodružstiev s bohyňami i obyčajnými smrteľníčkami. Nevery Dia však vždy rozpútali Hérin hnev. Z takého cudzoložného vzťahu sa narodil aj najväčší hrdina antického sveta Herakles. Herakles sa narodil v Tébach, kam jeho matka ušla so svojim manželom Amfitryónom z Tirynthu, keď Amfitryón nešťastnou náhodou zabil Alkméninho otca Élektryóna a obával sa pomsty jeho brata Sthenela. Zeus o jeho očakávanom narodení už vopred vedel a nielen ako vševediaci boh, ale aj preto, lebo mal na tom svoju zásluhu. Krásnu Alkménu, do ktorej bol zaľúbený totiž získal ľsťou, keď ju v podobe jej manžela zviedol. Po príslušnom čase potom Alkména porodila hneď dvoch synov, Diovho syna Herakla a o deň neskôr Ifikla, ktorý bol synom Amfitryóna. Krátko pred narodením Herakla najvyšší boh Zeus v rade bohov hrdo vyhlásil, že „ dnes uzrie svetlo sveta najväčší hrdina “. To však neušlo Hére a rozhodla sa manželovi pomstiť. Ľsťou vymámila z Dia prísahu, že kto sa toho dňa narodí, bude vládnuť nad všetkými a všetkým v Perseovom kráľovstve. Héra následne bez meškania zariadila, aby sa bohyne pôrodu nemohli v ten deň priblížiť k Alkméne a poslala ich k Sthenelovej manželke Nikippe, ktorej sa narodil syn Eurystheus, aj keď sa mal narodiť až o dva mesiace. A tak sa stalo, že sa Diov syn Herakles stal po rokoch sluhom Eurysthea, a ani sám najvyšší boh s tým nemohol nič urobiť.Malý Herakles zabíja hada Herakles po narodení dostal meno Alkeides a až neskôr Hérakles , čo znamená " skrze Héru dosiahol slávu ". Héra sa však o túto slávu pričinila nevedomky a proti svojej vôli a to ľsťou Dia, ktorý sa postaral o to, aby sa dieťa dostalo do jej náručia a napilo sa z jej prsníka. Hneď ako sa Herakles mlieka bohyne napil, získal nesmrteľnú slávu. Keď sa to Héra dozvedela, nahnevala sa a hneď toho istého dňa poslala za ním do kolísky dva hady, aby ho zahubili. Malý Herakles ich však zaškrtil.
Život Nastúpil na trón po svojom bratovi Achnatonovi, za ktorého vlády zastával v posledných rokoch hodnosť vicekráľa. Ako vicekráľ si počínal podľa všetkého veľmi obratne a súčasne udržiaval korektné styky s Amonovými kňazmi. Keď Achnaton zomrel, bol Schmenkare pre nich prijateľnou osobou na trón a tak ho uznali za kráľa. Pri korunovácií prijal meno Anchecheperure. Hypotéza o Smenchkareho násilnej smrti sa zakladá najmä na pozostatkoch jeho hrobovej výbavy.
Udalosti  Po smrti spartského kráľa Agésilaa II. z kráľovského rodu Eurypontovcov, nastúpil na trón jeho syn Archidamos III. Druhé víťazstvo Sóstrata zo Sikyónu na olympijských hrách v pankratiu.
Predpovede Prvé proroctvo, ktoré je známe, urobil Nostradamus v roku 1538, keď stretol mnícha so stádom svíň a oslovil ho "vaša svätosť". Mních Pereti Felice, ktorého Nostradamus oslovil, sa o pol storočia neskôr stal pápežom, známym pod menom Sixtus V. Rovnako sa splnilo aj proroctvo v ktorom Nostradamus predpovedal smrť kráľa Henricha II.: " Mladý lev premôže starého na bojovom poli v osobnom súboji: Prepichne oči v zlatej klietke, dve zranenia v jednom, potom zomrie krutou smrťou ." Po smrti kráľa bolo toto štvorveršie považované za veľmi výstižné a zrozumiteľné. Henrich II., ktorý mal symbol leva vo svojom osobnom erbe, sa totiž zúčastnil rytierskeho zápasu s veliteľom gardy na turnaji usporiadanom na počesť svadby jeho dcéry s Filipom II. Španielskym. Montgomeryho kopija sa pri súboji zlomila, jej úlomok kráľa poranil na krku, ale väčšia časť kopije mu prenikla pozlátenou mriežkou brnenia do oka a prenikla až do mozgu. Utrpenie kráľa nakoniec po desiatich dňoch ukončila smrť.
Panovanie Dareios bol na trón dosadený eunuchom Bagoásom, ktorý veril, že mladý panovník bude ľahko manipulovateľný. Ten sa však čoskoro osvedčil ako činorodý a energický vládca, ktorý potlačil vzburu v Egypte a zatlačil do defenzívy macedónske oddiely kráľa Filipa II. v Malej Ázii. Uvedomoval si nevyhnutnosť reforiem ríše, no skôr než stihol zmeny začať, vtrhol do jeho ríše Alexander Veľký, syn a nástupca zavraždeného Filipa II..
Dospievanie Keď Amfitryón uvidel v kolíske dva uškrtené hady, pochopil, že dieťa s takou silou a obratnosťou má veľkú budúcnosť a postaral sa o to, aby mal patričnú výchovu, dokonca lepšiu, akú mal jeho vlastný syn Ifikles. Sotvaže malý Herakles povyrástol Amfitryón mu vzal za učiteľa na boj so zbraňou Diovho syna Kastora zo Sparty, za učiteľa boxu jeho brata Polydeuka, za učiteľa lukostreľby oichalského kráľa Euryta. Herakles bol potom dobrým žiakom a vynikal v týchto i ďalších predmetoch, nešla mu len hra na lýre, ktorú ju učil Orfeov brat Linos. Keďže ho Linos preto pri výučbe neustále karhal, Herakles ho raz v návale hnevu, neuvedomujúc si svoju silu, udrel lýrou po hlave tak silno, že ho zabil. Takto nemohli zaobchádzať s učiteľmi ani synovia kráľa a Amfitryón ho preto poslal na vrch Kithairón , aby tam pásol jeho dobytok. Heraklovi sa toto zamestnanie celkom páčilo, len ho znepokojoval obrovský lev, ktorý sa ponevieral po okolí a hubil ľudí i dobytok. Keďže už bol dostatočne silný a obratný, vypravil sa za ním a na pamiatku si priniesol jeho kožu. Vystopovanie a ulovenie leva trvalo Heraklovi mnoho dní, počas ktorých mu kráľ Thespios posielal zo svojich päťdesiatich dcér každý večer jednu do jeho spálne, aby splodili Heraklovych potomkov, silných a statočných. (Podľa inej verzie sa vyspal so všetkými počas jedinej noci ) A skutočne, po čase sa kráľ tešil z päťdesiatich dvoch vnúčat: dve z dcér totiž porodili dvojičky.
Trest za vraždy Kým mali mladíci osemnásť rokov, život im plynul v pokoji, potom sa ešte vydal Herakles na skusy, našiel si manželku Megaru, mali spolu troch synov a viedol usporiadaný pokojný život, kým opäť nezasiahla Héra. Zoslala na neho šialenstvo, v ktorom svojich synov aj dve deti svojho brata Ifikla zabil. Hneď potom mu rozum vrátila. Veštba stanovila, že má svoje zločiny odčiniť v službách mykénskeho kráľa Eurysthea. Eurystheus mal z Herakla strach, preto mu ani svoje rozkazy nehovoril osobne, ale cez svojho hlásateľa Koprea. Vymýšľal ich ale nebojácne a s chuťou. Každá úloha stála za to, všetky boli pre normálneho smrteľníka nesplniteľné. Zároveň s veľkou chuťou Herakla urážal a ponižoval. Dvanásť úloh pre Herakla: zabiť nemejského leva, zabiť lernskú hydru, chytiť zlatorohú Artemidinu laň z Keriney, polapiť obávaného erymanthského kanca z arkádskych hôr, vyčistiť chliev kráľa Augiáša z Elidy, zahnať ľudožravé stymfalské vtáky zasvätené Areovi, priviesť do Mykén krétskeho býka, priviesť ľudožravé kone tráckeho kráľa Diomeda, priniesť od kráľovnej Amazoniek Hippolyty Areov pás, prihnať do Mykén stádo dobytka, ktoré pásol netvor Geryón a jeho dvojhlavý pes Orthos, získať zlaté jablká zo záhrady Hesperidiek, priviesť z podsvetia trojhlavého psa Kerbera.
Hľadanie novej manželky Keď Heraklovi splnením dvanástej úlohy skončila služba u Eurysthea, bol slobodný, pretože svoju manželku Megaru prenechal svojmu synovcovi a priateľovi Iolaovi, ktorý ju počas jeho neprítomnosti utešoval. Herakles ich láske nebránil, opustil Théby a vrátil sa do Tirynthu. Súbor:Giambologna herculesenesso.jpg|náhľad|Herakles usmrcujúce Kentaura Nessa Iola a smrť Ifita Oichalský kráľ Eurytos učil mladého Herakla lukostreľbu. Sám sa pokladal za najlepšieho lukostrelca na svete, rád súťažil a tak i svoju ryšavú dcéru Iolu chcel vydať len za toho, kto nad ním zvíťazí v streľbe z luku. Dlho sa zdalo, že sa to nikomu nepodarí, ale potom sa o Iolu uchádzal sám Herakles, keď dokončil svoje úlohy prikázané kráľom Eurystheom. Herakles zvíťazil hneď na prvýkrát, ale kráľ Eurytos považoval za urážku, že bol porazený svojim vlastným žiakom a Herakla vyhnal. Herakles odišiel na Tiryns, kam za ním onedlho prišiel Eurytov syn Ifitos, pretože sa medzitým jeho otcovi stratilo stádo a podozrenie padlo na Herakla. Heraklov priateľ Ifitos neveril, že to urobil a prišiel s dobrým úmyslom, ale Herakla to podozrenie veľmi urazilo, začal zúriť a v šialenom hneve nevediac čo robí, Ifita zhodil z hradieb. Ako hovoria mýty, toto šialenstvo na neho zoslala jeho odveká nepriateľka bohyňa Héra. Aby odčinil túto vraždu, musel potom odísť na tri roky do otroctva ku kráľovnej Omfalé. Súbor:Francois Boucher Heracles and Omphale.jpg|náhľad|Omfalé s Heraklom, autor:François Boucher (1703–1770 V službách Omfaly U Omfaly, ktorá si vyslúžila povesť ukrutnej a namyslenej ženy strávil Herakles tri roky. Omfalé ho neustále ponižovala tým, že ho nútila nosiť ženské šaty a ona sa pred ním obliekala do jeho levskej kože, musel tkať so slúžkami a dostával dovolenku, aby po návrate čo najviac pocítil ťarchu otroctva. Herakles toto ponižovanie dokázal vydržať a Omfalé sa dokonca do neho zamilovala. Jej posledným želaním bolo, aby jej zanechal syna. Tento syn sa volal Atys a podľa jednej z verzií sa stal zakladateľom novej dynastie lýdskych kráľov. U niektorých neskorších autorov mala vraj už pred Atyom syna s najvyšším bohom Diom známeho Tantala.
Pozri aj  Henrich VIII.
Vojenská výprava Henrich V. napadol Francúzsko z niekoľkých dôvodov. Jedným bolo posilnenie jeho pozície doma, druhým zlepšenie jeho financií nadobudnutím príjmov. Taktiež chcel zajať šľachticov buď kvôli výkupnému, alebo aby získal peniaze od francúzskeho kráľa výmenou za ich návrat. Henrichova armáda v počte asi 12 000 mužov pristála v severnom Francúzsku 13. augusta 1415 a obkľúčila prístav Harfleur. Obliehanie trvalo dlhšie, ako sa predpokladalo. Mesto kapitulovalo 22. septembra a anglická armáda ho opustila až 8. októbra. Doba vojenského ťaženia spela ku koncu a anglická armáda utrpela mnoho strát na životoch kvôli chorobe. Henrich sa rozhodol presunúť väčšinu svojej armády (približne 6 000 mužov) do prístavu Calais, jedinej anglickej pevnosti v severnom Francúzsku, kde by mohla prezimovať. Počas obliehania prístavu Harfleur dokázali Francúzi zvolať veľkú armádu, ktorú Albret rozmiestnil šikovne medzi Harfleur a Calais, kopírujúc anglické manévre pozdĺž rieky Somme, a takto im zabraňoval dosiahnuť Calais bez hlavného stretnutia. Výsledkom bolo, že Albretovi sa podarilo donútiť Henricha k bitke, ktorej by sa bol anglický kráľ vzhľadom na stav svojej armády radšej vyhol. Angličania mali veľmi málo jedla, za dva a pol týždňa prešli 260 míľ, trpeli chorobami a stáli pred veľkým počtom skúsených, dobre vyzbrojených a obrnených Francúzov. Ale katastrofálna porážka, ktorú Francúzi utrpeli v bitke Azincourte dovolila Henrichovi splniť všetky jeho ciele. Zmluvou z Troyes (1420) bol uznaný Francúzmi ako regent a dedič francúzskeho trónu. Toto bolo upevnené jeho svadbou s Katarínou z Valois, dcérou kráľa Karola VI. Francúzskeho trónu sa Henrich V. nedožil. Roku 1422, počas zabezpečovania svojej pozície proti francúzskej opozícii, zomrel na úplavicu vo veku 34 rokov, dva mesiace pred smrťou Karola VI. Jeho nástupcom sa stal jeho mladý syn Henrich VI. Počas jeho vlády boli Angličania vyhnaní z celého Francúzska (okrem Calais) francúzskymi armádami, inšpirovanými Janou z Arku, za vlády nového francúzskeho kráľa Karola VII. Kategória:Bitky vo Francúzsku Kategória:Bitky storočnej vojny Kategória:Bitky 15. storočia
Vzhľad a osobnosť O Henrichovi kronikári hovorili, že je pekný, ryšavý, pehavý, s veľkou hlavou; mal krátke, podsadité telo.. Často bol zanedbane oblečený. Nebol ani taký rezervovaný ako jeho matka, ani taký šarmantný ako jeho otec, ale bol známy svojou energiou a odhodlaním. Bol nemilosrdný, ale nie pomstychtivý. Bol tiež neslávne známy svojim prenikavým pohľadom, šikanovaním, výbuchmi hnevu a príležitostne aj svojím namosúreným odmietnutím vôbec hovoriť. Niektoré z týchto výbuchov mohli byť teatrálne a na efekt. Rozumel vraj širokému spektru jazykov vrátane angličtiny, no hovoril len latinsky a francúzsky. V mladosti si užíval vojny, lov a iné dobrodružné aktivity; ako roky plynuli, vložil čoraz viac energie do súdnych a administratívnych záležitostí a stal sa opatrnejším, no počas svojho života bol energický a často impulzívny. Napriek návalom hnevu zvyčajne nebol ohnivý ani panovačný; bol dôvtipný v rozhovoroch a výrečný v argumentoch. Mal oveľa radšej samotu na poľovačke alebo utiahnutie sa do svojej komnaty s knihou ako zábavu na turnajoch. Henrich mal tiež záujem o obyčajných ľudí, na začiatku svojej vlády nariadil, aby sa so stroskotancami zaobchádzalo dobre a každému, kto vyplienil ich tovar, nariadil vysoké tresty. Ralph z Diceta zaznamenáva, že keď v roku 1176 zasiahol Anjou a Maine hlad, Henrich vyprázdnil svoje súkromné ​​sklady, aby zmiernil núdzu medzi chudobnými. Mal vášnivú túžbu obnoviť svoju kontrolu nad územiami, ktorým kedysi vládol jeho starý otec Henrich I. V tomto smere ho mohla celkom dobre ovplyvniť matka, keďže aj Matilda mala silný zmysel pre práva a výsady predkov. Dobyl späť územia, znovu získal majetky a obnovil vplyv na menších pánov, ktorí kedysi poskytovali to, čo historik John Gillingham opisuje ako „ochranný kruh“ okolo jeho hlavných území. Bol pravdepodobne prvým anglickým kráľom, ktorý použil heraldický dizajn: pečatný prsteň s vyrytým leopardom alebo levom.