TUKE-KEMT/reranking-skquad huggingface dataset:
Sféry vplyvu Veľkej Británie (červeno) a Francúzska (modro) zriadené dohodou Sykesova-Picotova dohoda bola dohoda, ktorá predstavovala tajný plán Francúzska a Veľkej Británie, ktoré ho podpísali, so súhlasom Ruskej ríše, na rozdelenie sféry vplyvu v teritóriu Osmanskej ríše po ukončení prvej svetovej vojny. Bola podpísaná 16. mája 1916 bez toho, aby zvažovala prípadné poverenie vo forme mandátu od budúcej Spoločnosti národov. Dohoda nesie názov po svojich signatároch, za Francúzsko tak urobil diplomat François Georges-Picot, za Veľkú Britániu Sir Mark Sykes.
Referencie <!-- Bol absolutne zásadný rozdiel medzi vylúčením a vyškrtnutím zo strany najmä pokiaľ išlo o ich následky. Vylúčenie znamenalo ortieľ nad takouto osobou, stratu zamestnania  atď. kým vyškrtnutie znamenalo iba stratu členstva. Nemožno teda hovoriť o 300 tisíc osobách en bloc D.S., jeden z vylúčených). --> 1970
Slovenské znenie deklarácie Ministerstvo zahraničia 2. november, 1917 Drahý Lord Rothschild, Je mi veľkou cťou Vám v mene vlády Jeho Veličenstva oznámiť nasledujúcu deklaráciu, vyjadrujúcu náklonnosť s židovskými sionistickými plánmi, ktoré boli predložené kabinetu na schválenie a odsúhlasené. Vláda Jeho Veličenstva vzhliada s priazňou na ustanovenie židovskej národnej domoviny v Palestíne a vynaloží všetky prostriedky na dosiahnutie tohoto cieľa za predpokladu, že nebude podniknuté nič, čo by ohrozilo občianske a náboženské práva existujúcich nežidovských skupín obyvateľstva v Palestíne, alebo práva a politický status Židov v ktorejkoľvek inej krajine. Budem Vám vďačný, keď s obsahom tejto deklarácie oboznámite Sionistickú federáciu. S úctou Arthur James Balfour
Protesty Proti nariadeniu protestovali v protestnom Memorande slovenskí biskupi v októbri 1941. Podobne Vatikán v nóte odovzdanej veľvyslancovi Karolovi Sidorovi 12. novembera 1941 nariadenie hodnotí ako „rasové zákony, ktoré obsahujú nariadenia priamo protiviace sa katolíckym princípom...“.
Pomoc z Nemecka Nadšený Hitler vyslal na žiadosť povstalcov okamžite leteckú pomoc, tzv. Komando Junck. Pomoc bola však príliš slabá na to, aby pomohla, ďalej bola zorganizovaná príliš narýchlo a okrem toho ju postihlo viacero neštastí.
Vznik a činnosť Za účelom britsko-americkej spolupráce pri využívaní exportných prebytkov, ktoré sa hromadili v britských zámorských odbytiskách v dôsledku spojeneckej blokády, na povojnovú obnovu bol v roku 1940 založený Medzirezortný výbor (angl. Interdepartmental Committee ) vedený Sirom Frederickom Leithom-Rossom. Dôležitú úlohu zohral práve predseda výboru, F. Leith-Ross, ktorý s podporou Johna Maynarda Keynesa počas svojej návštevy Washingtonu, D.C. na jar 1941 inicioval kvantifikovať odhadovaný potrebný rozsah povojnovej obnovy v európskych štátoch v prvých šiestich mesiacov po oslobodení. Na rokovaní spojeneckých vlád 24. septembra 1941 v St. James’s Park sa delegáti Belgicka, ČSR, Grécka, Luxemburska, Holandska, Nórska, Poľska, ZSSR, Juhoslávie, Slobodného Francúzska a Spojeného kráľovstva zhodli na tom, že britská vláda vytvorí orgán, ktorý sa bude danou problematikou zaoberať. Tým vznikol Medzispojenecký výbor pre povojnovú prvú pomoc Európe, ktorému mali exilové vlády sprostredkovať svoje odhady potrebného objemu povojnovej pomoci na svojich územiach. Tento krok prijal s výhradami ZSSR, nesúhlasiac s tým, aby výbor založila britská vláda. Sovietsky delegát preto navrhoval zriadiť medzinárodný orgán na princípe rovnoprávneho zastúpenia všetkých vlád. Hoci predseda výboru ubezpečil sovietsku stranu o tom, že ich požiadavkám môže byť vyhovené, ZSSR nedelegoval svojho zástupcu do výboru ani nedodal svoje odhady (avšak kópie zápisníc z rokovaní výboru boli doručované veľvyslanectvu ZSSR v Londýne). Ako uvádzajú kanadskí historici Susan Armstrongová-Reidová a David Murray: „Sovieti sa obávali toho, že britský predseda, britský sekretariát a delegáti exilových vlád v Londýne umožnia, aby bol novovytvorený výbor ponechaní britskej dominancii.“ Ďalším dôležitým negatívnym faktorom bola skutočnosť, že výbor nedisponoval vlastnými fondmi – rokovania o hospodárskej pomoci sa tak viedli na bilaterálnej úrovni medzi exilovými vládami a vládami poskytujúcimi pomoc. Do júna 1943 výbor vypracoval odhady pre Belgicko, Luxemburg, ČSR, Grécko, Holandsko, Nórsko, Poľsko, Juhosláviu a Francúzsko. Po založení UNRRA bol výbor nahradený Výborom Rady pre Európu (angl. The Committee of the Council for Europe ) UNRRA.
Preambula Úvodný text preambuly Charty OSN v slovenskom preklade: My, ľud Spojených národov, odhodlaný uchrániť budúce pokolenia pred metlou vojny, ktorá dvakrát v priebehu nášho života priniesla ľudstvu nevysloviteľné strasti, potvrdiť vieru v základné práva, v dôstojnosť a hodnotu ľudskej osobnosti, v rovnaké práva mužov a žien i národov veľkých a malých, vytvoriť pomery, v ktorých možno zachovať spravodlivosť a úctu k záväzkom vyplývajúcim zo zmlúv a iných prameňov medzinárodného práva, podporovať sociálny pokrok a zlepšovať životnú úroveň vo väčšej slobode a pre tento cieľ pestovať znášanlivosť a žiť spolu navzájom v mieri ako dobrí susedia, zjednotiť svoje sily pre zachovanie medzinárodného mieru a bezpečnosti, prijať zásady a zaviesť metódy zaručujúce, že sa ozbrojené sily budú používať len v spoločnom záujme a používať medzinárodný mechanizmus na podporu hospodárskeho a sociálneho povznesenia všetkých národov, rozhodli sme sa zjednotiť svoje úsilie, aby sme dosiahli tieto ciele. Preto sa naše vlády prostredníctvom svojich zástupcov, ktorí sa zhromaždili v meste San Franciscu a predložili svoje plné moci v dobrej a náležitej forme, dohodli na tejto Charte Spojených národov a zriaďujú týmto medzinárodnú organizáciu nazvanú Organizácia Spojených národov.
Historický koflikt Súbor:Churchill portrait NYP 45063.jpg|náhľad| „...v predstihu pripravíme dodávky potravín ktorejkoľvek časti zotročeného územia, aby jej boli doručené po tom, čo bude úplne očistená od nemeckých vojsk a znovuzíska skutočnú slobodu.“ (Winston Churchill, 20. august 1940) Prípravy Spojeného kráľovstva na obnovu vojnou postihnutých oblastí v Európe začali dva mesiace po obsadení Francúzska Nemeckom (bitka o Francúzsko). 20. augusta 1940 Winston Churchill v dolnej snemovni parlamentu prisľúbil materiálnu pomoc oslobodeným územiam. Ako konštatuje anglický historik Ben Shephard, účelom Churchillovho prejavu bolo umlčať hlasy kritizujúce britskú politiku blokády Nemecka (ako aj ním okupovaných krajín), čo bola jedna z posledných účinných „zbraní“ po páde Francúzska. Predstavitelia londýnskych exilových vlád sa totiž obávali, že v dôsledku blokády budú trpieť ich obyvatelia a verejná mienka v okupovaných štátoch sa tak prikloní na stranu Nemecka. Ďalším dôležitým determinantom bola aktivita humanitárnych skupín v Spojených štátoch vedených bývalým prezidentom Herbertom Hooverom, ktoré volali po čiastočnom uvoľnení blokády. Spojené kráľovstvo, ktoré samotné oplývalo problémami so zásobovaním, tak bolo – v snahe ubrániť svoju politiku blokády Európy na medzinárodnom fóre – nútené zaoberať sa plánmi na povojnovú obnovu európskych štátov už od roku 1940. Nešlo ale len o krátkodobú stratégiu – spojenci vnímali otázku povojnovej hospodárskej pomoci ako dôležitý nástroj na prekonanie ťažkostí transformácie národných ekonomík z vojnovej produkcie na mierovú. V dlhodobejšom časovom horizonte išlo o podporu rozvoja medzinárodného obchodu.
Rezolúcia A/RES/68/262 Organizácie spojených národov , rezolúcie Valného zhromaždenia Organizácie spojených národov titulovaná «Územná celistvosť Ukrajiny» . Bezprostrednou príčinou tohto uznesenia bola anexia Ruska v Kryme. Rezolúcia uznáva Krym a Sevastopoľ v rámci medzinárodných hraníc Ukrajiny a odmieta platnosť krymského referenda z roku 2014. Tento dokument podporilo 27. marca 2014 100 členských štátov OSN (proti - 11, sa hlasovania zdržali - 58). Rezolúcia bola pripravená Kanadou, Kostarikou, Nemeckom, Litvou, Poľskom a Ukrajinou.
František Milan Borský ( 6. február 1889, Prievaly† 24. november 1986, Nitra) bol slovenský vojak, brigádny generál, generálmajor in memoriam.
Rodina Narodil sa na Slovensku v rodine Karpatských Nemcov: otec MUDr. Karol Herman matka Františka rod. Ganzstuck-Hammersbergová manželka Kamila, rodená Borosniová.
Pozri aj  Bernhardt Bernard
Adolf Born ( 12. jún 1930, České Velenice† 22. máj 2016, Praha) bol český maliar, kresliar, ilustrátor, animátor, karikaturista a kostýmový výtvarník. Bol známy svojimi monarchistickými postojmi.
Andrej Hermann ( 28. február 1693, Banská Bystrica - † 11. máj 1764, Bratislava) bol lekár.
Pozri aj  Bernhard Bernard
Daniel Brossman ( Slovensko) bol pedagóg.
Miroslav Brozman ( 16. október 1920 Brezno – † 22. apríl 1993 Bratislava) bol lekár-patológ, vysokoškolský pedagóg. Jeho otec Samuel Brozman, jeho matka Irena rod. Brečková.
Známi nositelia  Vladislav Borík, slovenský politik (SMER)
Životopis František Milan Borský sa narodil v Sandorfe (dnešné Prievaly) v židovskej rodine Ignácovi a Antónii Bergerovým ako Žigmund Berger. Kvôli protižidovským náladám a opatreniam prestúpil 27. apríla 1938 k Cirkvi československej a od 1. mája 1939 k slovenskej Evanjelickej cirkvi. V roku 1938 si oficiálne zmenila celá rodina Bergerová svoje priezvisko na Borský. Žigmund si zmenil meno na František Milan. Na konci prvej svetovej vojny sa jej aktívne zúčastnil na talianskom a francúzskom fronte. Po vzniku ČSR slúžil v Miloviciach, Petržalke, Jozefove, Plzni. Po vzniku Slovenského štátu pôsobil na MNO v Bratislave. Pre židovský pôvod ho v roku 1942 prepustili z armády. Zaradili ho do pracovnej povinnosti v kategórii robotník-žid. Pracoval ako traťový robotník v Prešove. "Na príhovor ministra obrany generála Čatloša u okresného náčelníka dr. Aladára Ondrejkoviča a jeho švagra hlavného radcu MV Dr. Karola Reindla bol rodák z obce Sandorf, bývalý pplk. gšt. František Borský (Zigmund Berger) od apríla 1943 zamestnaný ako účtovník na Štátnom pozemkovom úrade v Piešťanoch, kde bol Hlavným notárskym tajomníkom Vojtech Ondrejkovič". Po vyhlásení SNP bol príslušníkom 1. čs. partizánskej brigády M. R. Štefánika. Po potlačení povstania prešiel do Považského Inovca, kde v okolí Piešťan zorganizoval odbojovú skupinu Považský prápor slobody . Po skončení druhej svetovej vojny bol veliteľom Železničného traťového veliteľstva v Bratislave, neskôr pôsobil na MNO v Prahe. V roku 1950, po komunistickom prevrate v roku 1948, keď prevládali u vládnucej KSČ protižidovské nálady, bol preradený do výslužby, a to na základe zdravotného vyšetrenia. Zomrel 24. novembra 1986 v Nitre.
Ervín Barta ( 30. marec 1929 Ľubietová - † 31. júl 1991 Bratislava) bol slovenský lekár, fyziológ a vysokoškolský pedagóg.
Rodina  otec Matej Kornel Hell brat Maximilián Hell
Ivan Bortel ( 15. september 1943, Horná Lehota – † 18. máj 1970, Llanganuco Peru) bol slovenský horolezec, strojný inžinier. Jeho otec Ľudovít Bortel, jeho matka Viera rod. Kusá.
Martin Bormann ( 17. jún 1900, Wegeleben pri Halberstadte – † 2. máj 1945, Berlín) bol nemecký politik, člen a vysoký predstaviteľ nacistickej strany NSDAP - vedúci straníckej kancelárie, ríšsky minister, osobný tajomník a blízky spolupracovník Adolfa Hitlera, jeden z najmocnejších mužov Tretej ríše a vojnový zločinec. Po druhej svetovej vojne zmizol a nikto nevedel čo sa s ním stalo, preto bol v Norimberskom procese, ktorý sa zaoberal nacistickými vojnovými zločinmi odsúdený v neprítomnosti na trest smrti obesením. Dlhé roky sa šírili fámy, že sa mu podarilo utiecť do zahraničia. Jeho telo bolo objavené až v roku 1972 počas stavebných prác v Berlíne a zistilo sa, že umrel ešte v roku 1945, keď sa pokúšal o útek z Berlína pred blížiacou sa sovietskou Červenou armádou.
Osobnosti  Adolf Born - ilustrátor, karikaturista
Erik Weissmann ( 27. máj 1978, Bratislava) je bývalý slovenský hokejový útočník.
Po návrate do ČSR, ešte v roku 1945 podal prihlášku do čs. armády, pričom bol komisiou SNR pre prijímanie dôstojníkov a rotmajstrov slov. národnosti do čs. armády prijatý. Neskôr, na základe nátlaku OBZ bolo z dôvodu údajnej „štátnej a politickej nespoľahlivosti“ rozhodnutie o prijatí do čs. armády zrušené. V roku 1946 opätovne podal prihlášku do čs. armády, ale prijatý už nebol, boli mu zrušené všetky povýšenia z obdobia 1. SR a ku dňu 1. novembra 1949 bol preložený do výslužby. Neskôr mu bola nedôvodne odňatá aj hodnosť štábneho kapitána.
Po roku 1945 V apríli 1945 bol ako „kolaborant“ zo železníc prepustený. V rámci retribučného súdnictva bol za svoju činnosť v rokoch 19381945 odsúdený na 8 rokov odňatia slobody a konfiškáciu celého majetku.
Životopis Narodil sa v Žiline v konzervatívnej katolíckej rodine. Študoval na rímskokatolíckej ľudovej škole, neskôr štátnej reálke v Žiline. V roku 1933 ukončil štúdium práva na Právnickej fakulte Univerzity Komenského v Bratislave. Tu vstúpil do Spolku socialistických akademikov, ktorý združoval vysokoškolských študentov podporujúcich politiku Komunistickej strany. V rámci tohto spolku začal pracovať aj pre komunistický mesačník DAV. Po ukončení štúdia sa vrátil do Žiliny, kde začal pracovať ako advokátsky koncipient. V Žiline sa začal angažovať v Spolku slovenských akademikov, ktorý taktiež združoval ľavicovo zmýšľajúcich študentov. Na konci roka 1938 po uplynutí päťročnej koncipientskej praxe začal pracovať ako advokát. Počas existencie Slovenského štátu zastupoval na súdoch ľudí, ktorí boli určitým spôsobom poškodzovaní a perzekvovaní vládnucim režimom, vrátane Židov v majetkových a iných veciach. Po vypuknutí Slovenského národného povstania sa prihlásil ako dobrovoľník k partizánskemu oddielu v Kunerade, kde však bol pre zlý zdravotný stav odmietnutý. Po potlačení povstania sa ukrýval na viacerých miestach, aby sa vyhol prevozu do tábora v Ilave. Po oslobodení Slovenska vstúpil do Komunistickej strany. V auguste 1945 mohol znova vykonávať advokátsku prax. Súčasne bol zapísaný do zoznamu obhajcov, ktorí boli oprávnení zastupovať obžalovaných pred Národným súdom a okresnými ľudovými súdmi, ktoré sa mali zaoberať zločinmi režimu z obdobia Slovenského štátu. Z dôvodu, že na súdoch obhajoval bývalých členov HSĽS, bol na konci roka 1945 vylúčený z Komunistickej strany. 22. mája 1946 podpísali sestry a brat Jozefa Tisu splnomocnenie na jeho zastupovanie v prospech JUDr. Žabkaya. Toto následne podpísal aj sám Jozef Tiso. JUDr. Žabkay sa tak stal zvoleným obhajcom obžalovaného Tisu v konaní pred Národným súdom. Bývalého prezidenta v konaní zastupoval spolu s JUDr. Martinom Grečom. Proces sa začal 2. decembra 1946 a odsudzujúci rozsudok bol vynesený 15. apríla 1947. Tiso bol odsúdený na smrť a popravený (obesený) v skorých ranných hodinách 18. apríla 1947 na dvore Justičného paláca v Bratislave. V roku 1947 obhajoval pred Národným súdom aj Eugena Filkorna, katolíckeho kňaza a bývalého poslanca slovenského snemu. Po skončení procesu s Tisom sa JUDr. Žabkay vrátil do Žiliny, kde ďalej pracoval ako advokát. Od začiatku roka 1948 musel JUDr. Žabkay čeliť viacerým pokusom o vylúčenie z organizácii, ktorých bol členom. V roku 1950 bol vylúčený z advokátskej komory. Následne musel začať pracovať ako robotník. Zo zdravotných dôvodov bol ešte v priebehu roka 1950 preradený na administratívnu prácu do Košíc. V roku 1951 bol zo zdravotných dôvodov preradený do Martina a potom do Žiliny, kde znova pracoval ako robotník. V roku 1952 bol v rámci tzv. Akcie B určený na vysťahovanie zo svojho bytu, čo sa mu však podarilo zvrátiť. Od roku 1954 začal pracovať ako podnikový právnik v ČSAD Žilina, potom v ČSAD Martin. Až do dôchodku pracoval ako podnikový právnik. Zomrel 3. júna 1996 v Žiline.
Športová kariéra: 1932-1954 Všestranne disponovaný športovec – študent a neskôr doktor práv dosiahol viacero čiastkových úspechov v šprintérskych disciplínach, stolnom tenise a v basketbale. Dominantným športom na celý život sa stal futbal. Hral za bratislavské kluby ŠK Mestské závody, 1. ČsŠK Bratislava, P.T.E. Bratislava, ŠK VAS Bratislava, OAP Bratislava, ŠK Bratislava a NV Bratislava. V československej lige vybojoval v rokoch 1949-1951 tri majstrovské tituly so Slovanom Bratislava, vtedy pod názvom Sokol Národné výbory Bratislava. Získal i jeden titul v lige Slovenského štátu OAP Bratislava (Oddiel armádnych pretekárov), v roku 1943. Reprezentácia ČSR: za A-mužstvo hral v troch zápasoch (1947), za reprezentačné B-mužstvo nastúpil v siedmich zápasoch. A-mužstvo Slovenského štátu reprezentoval v dvoch zápasoch (1943). V roku 1937 nastúpil v jednom zápase ako jediný Slovák za ČSR dorasteneckú reprezentáciu v Budapešti. V lige odohral Jozef Baláži 217 zápasov, dal 72 gólov. Za celú bohatú futbalovú kariéru bol vylúčený len jedenkrát. Futbalovú prezývku „Balšan“ JUDr. J. Balážimu „ušil“ tréner Leopold Šťastný, pretože pohybmi pripomínal vtedajšieho čs. rekordéra v chôdzi. JUDr. Jozef Baláži bol mimoriadne nadaný športovec, ktorý takmer denne bojoval na troch športoviskách.
Generál Ing. Ján Balciar ( 22. júl 1963, Rimavská Sobota) je slovenský generál. V roku 2003 bol po ukončení služby v Policajnom zbore, prijatý do služobného pomeru profesionálneho vojaka Ozbrojených síl SR s vyčlenením na plnenie úloh v organizačných zložkách Vojenského spravodajstva na Ministerstve obrany SR.
Alojz Ballay ( 25. február 1905, Považská Bystrica - † 23. február 1982, Bratislava) bol vojak, dôstojník československej armády, neskôr vysoký dôstojník generálneho štábu a príslušník slovenskej brannej moci, vysokoškolský vojenský pedagóg, veliteľ Vzdušných zbraní slovenskej brannej moci, Pseudonym: A.B.
Držitelia Radu Ľudovíta Štúra, III. trieda – vojenské <ref name="Kováč"/><ref name="Schuster 3"/>  Štefan Droždiak, kapitán vo výslužbe, 1996 Július Humaj, generálporučík, 1998 Ján Husák, generál, 2000 Ľubomír Orság, plukovník,in memoriam, 2002
Život Narodil sa v Galante. V rokoch 1955 až 1964 navštevoval Základnú deväťročnú školu v Galante. Po absolvovaní strednej všeobecnovzdelávacej školy pokračoval v štúdiu na vojenských školách. V rokoch 1969 – 1971 absolvoval štúdium na Vojenskom učilišti vo Vyškove na Morave. Následne bol prijatý za vojaka z povolania v hodnosti poručík. Do roku 1975 pracoval vo funkciách veliteľa tankovej roty, náčelníka štábu tankového práporu a veliteľa tankového práporu 8. mechanizovaného pluku v Bratislave. V rokoch 1975 – 1978 absolvoval štúdium na Vojenskej akadémii M. F. Frunzeho v Moskve v Moskve. Následne do roku 1983 velil 103. tankovému pluku v Humennom. neskôr absolvoval dvojročný kurz na Vojenskej akadémii v Brne. V rokoch 1983 až 1984 pôsobil v skupine vševojskovej prípravy oddelenia bojovej prípravy na veliteľstve Východného vojenského okruhu v Trenčíne. Potom do roku 1989 ako zástupca náčelníka oddelenia bojovej prípravy na veliteľstve Východného vojenského okruhu. V rokoch 1989 až 1992 bol menovaný za náčelníka operačného oddelenia – zástupcu náčelníka štábu na veliteľstve Východného vojenského okruhu. Od 1. januára 1992 bol náčelník operačnej správy Vojenského veliteľstva Východ. Toho istého roku bol povýšený do prvej generálskej hodnosti a 20. júla ustanovený do funkcie veliteľa Vojenského veliteľstva Východ. 1. januára 1993 bol poverený funkciou veliteľa Armády Slovenskej republiky v Trenčíne. Od 18. marca do 1. septembra 1994 plnil túto funkciu, následne bol menovaný zástupcom náčelníka Generálneho štábu Armády Slovenskej republiky v Trenčíne. Ovláda ruský jazyk. Je ženatý, má dve deti. Miesta vojenského pôsobenia Bratislava, Humenné, Trenčín, Vyškov, Brno, Moskva
Ing. Alexander Ballek ( 15. február 1969) je predsedom Štatistického úradu Slovenskej republiky od 24. novembra 2016.
Vyznamenania a ocenenie V roku 1947 bol vyznamenaný radom SNP I. triedy in memoriam . V Zemianskych Kostoľanoch je po ňom pomenovaná ulica a na budove vojenskej posádky je umiestnená jeho pamätná tabuľa.
Dielo Spolu s dramaturgom M. Kubranom inscenoval niektoré zabudnuté diela Svetozára Hurbana Vajanského Letiace tiene alebo torzo hry Mikuláša Dohnányho Obchod z Bratislavy . V Divadle SNP v Martine oživil dielo Pustokvet (1997) od Vajanského, Atómy Boha od Gejzu Vámoša (1998) a inscenáciu podľa poviedky Kristíny Royovej Bez Boha (1999). Rôzne kontroverzné udalosti slovenských dejín predstavil uvedením hier Krcheň Nesmrteľný (predloha podľa autorky Eva Maliti-Fraňová , Tiso , Hollyroth , Mojmír II. a Súmrak ríše . V týchto posledných hrách ho zaujala problematika národných a spoločenských hodnôt, hodnôt kultúrneho dedičstva, protichodnosť kapitálu a amorálnosti národa. U Balleka možno vidieť aj inscenácie svetovej klasiky, napríklad Don Juan , Oresteia , Hamlet , Othello , Macbeth , Koniec hry , Nora . Charakteristickými črtami Ballekových uvedení hier je moderný divadelný jazyk, sugestívna obraznosť a morálna výzva k divákovi. Dej hier pôsobí ako zložitá skladačka, ktorá sa postupne mení na zreteľný obraz ako odkaz divákovi. Dielo Rastislava Balleka je inšpirované moderným európskym divadlom hlavne čo sa týka formy. Jeho hry boli uvedené aj v cudzojazyčnej mutácii, napr. v rusínskom a maďarskom jazyku.
Móric Ballagi (, rodným menom Móric Bloch ; 18. marec 1815, Inovce – † 1. september 1891, Budapešť) bol uhorský teológ, jazykovedec, kráľovský radca, učiteľ Reformovanej teologickej akadémie v Pešti, sudca rady Dunajského reformovaného cirkevného dištriktu a Peštianskej diecézy, presbyter Reformovanej cirkvi v Budapešti, člen Budapeštianskeho stoličného výboru a prvý židovský člen Maďarskej akadémie vied.
Povýšenie na generála Vláda Slovenskej republiky v decembri 2017 prijala návrh mistra obrany Petra Gajdoša (SNS) na povýšenie plk. gšt. Staviarskeho do generálskej hodnosti. Prezident Andrej Kiska ho povýšil 9. januára 2018. K povýšeniu došlo v spojitosti s plánovanými hodnosťami na konkrétne posty, v prípade Staviarskeho náčelníka Štábu strategického plánovania OS SR.
V ozbrojených silách Česko-slovenska 1. januára 1919 vstúpil do československej armády, kde pôsobil ako nižší dôstojník batérie, neskôr učiteľ, prednosta oddelení štábu brigády pri delostreleckých jednotkách v Chebe, v Stříbre neskôr v Bratislave, v Plzni, Olomouci, v Spišskej Novej Vsi. Medzitým absolvoval aplikačnú školu delostrelectva v Olomouci, ako aj iné kurzy a od 1. októbra 1929 – do 30. septembra 1932 aj Vysokú školu válečnú v Prahe. V čase septembrovej mobilizácie v roku 1938 pôsobil ako náčelník štábu 6. divízie v Pohořeliciach. 7. októbra 1938 bol na základe Mníchovskej dohody ako príslušník nemeckej národnostnej menšiny prepustený z vojenskej činnej služby bez ponechania dovtedajších hodností (podľa vládneho nariadenia z toho istého dňa).
Zahraničný odboj 26. júna 1939 spoločne so svojím bratrancom Adolfom Opálkom prešiel do Poľska, kde sa dostal do tábora v Malých Bronoviciach. Odtiaľ sa po mori preplavil do Francúzska. Tam podpísal záväzok vstupu do francúzskej cudzineckej légie. V jej radoch slúžil v Sidi Bel Abbés. Po vypuknutí druhej svetovej vojny vstúpil 7. októbra 1939 do česko-slovenskej brannej moci a v radoch 1. pešieho pluku sa zúčastnil obrany Francúzska. 1. januára 1940 bol povýšený na čatára. Po páde Francúzska bol evakuovaný do Anglicka. V Anglicku bol zaradený k 1. pešiemu práporu a 28. októbra 1940 bol povýšený na rotného. V roku 1941 sa prihlásil do programu výcviku na plnenie osobitných úloh. Od 15. augusta do 7. novembra 1941 absolvoval sabotážny výcvik, výcvik výsadkový a kurz priemyselnej sabotáže. Po ďalšom doškoľovacom kurze bol vymenovaný za veliteľa výsadku Bivouac.
Životopis Študoval na Vojenskej akadémii v Hraniciach, na Vysokej škole vojenskej v Prahe. Dôstojník československej armády na rôznych miestach republiky. Počas Slovenského štátu blízky spolupracovník ministra Národnej obrany generála F. Čatloša. Od 1943 plukovník generálneho štábu, náčelník štábu Ministerstva národnej obrany v Bratislave. V čase príprav SNP nebol prepojený na vojenské ústredie. Počas SNP náčelník Civilnej protileteckej obrany a brannej výchovy v Banskej Bystrici (1944). Po oslobodení a od roku 1950 pracovník rozličných podnikov. Zatknutý, odsúdený a väznený, degradovaný.
Životopis Vojenskú kariéru začal pri delostrelectve. Pôsobil na poste veliteľa čaty, batérie a potom aj tankového práporu v 11. motostreleckom pluku Klatovy. Pôsobil v Martine ako zástupca náčelníka a neskôr aj náčelník tamojšieho 10. tankového pluku. Ako Podplukovník sa stal veliteľom 5. motostreleckého pluku Mikulov a po povýšení na plukovníka bol náčelníkom štábu 3. motostreleckej divízie Kroměříž. Bol náčelníkom operačného oddelenia Operačnej správy Generálneho štábu ČSĽA a keď ho prezident republiky povýšil na generálmajora, nastúpil ako veliteľ 1. armády Západného vojenského okruhu ČSĽA v Příbrame. V roku 1982 sa stal veliteľom Východného vojenského okruhu ČSĽA. V roku 1985 bol povýšený na generálplukovníka. Do zálohy odišiel 31. októbra 1990. Žil potom v Trenčíne. V roku 2008 získal pamätnú medailu slovenského ministra obrany. Angažoval sa aj v politike. V rokoch 19831989 sa spomína ako účastník zasadania Ústredného výboru KSS. Po voľbách roku 1986 zasadol za KSS do slovenskej časti Snemovne národov (volebný obvod č. 97 – Senica, Západoslovenský kraj). Vo Federálnom zhromaždení zotrval do januára 1990, kedy rezignoval v rámci procesu kooptácie do Federálneho shromaždenia 19891990 po nežnej revolúcii.
Život Roku 1965 ukončil Vojenskú školu Jana Žižku z Trocnova v Bratislave. Vyššie vojenské učilište trojnásobného hrdinu ČSSR a hrdinu ZSSR armádneho generála L. Svobodu vo Vyškove na Morave absolvoval roku 1968 a Vojenskú akadémiu M. V. Frunzeho v Moskve v roku 1979. Vojakom z povolania, sa stal v roku 1968 pričom získal hodnosť poručíka. V rokoch 1984 až 1987 bol na štúdiu vo Vojenskej akadémii Generálneho štábu Ozbrojených síl ZSSR K. J. Vorošilova v Moskve. Po skončení štúdia ho ustanovili za veliteľa 13. tankovej divízie v posádke Topoľčany. Predtým vykonával rôzne vojenské veliteľské funkcie na úrovni čaty, rota a prápor, pluk a divízia. Od roku 1989 pôsobil vo funkcii náčelníka oddelenia bojovej prípravy – zástupca veliteľa Východného vojenského okruhu v Trenčíne. Dňa 1.5. 1990 ho prezident ČSFR vymenoval do prvej generálskej hodnosti generálmajor. Po vymenovaní zastával funkciu náčelníka štábu – 1. zástupcu veliteľa VVO. V roku 1990 absolvoval štúdium NATO v Defence College v Ríme a následne bol poverený dočasným výkonom funkcie veliteľa Vojenského veliteľstva Východ. Po zániku čs. federálnej armády pokračoval v služobnom pomere vojaka z povolania v Armáde Slovenskej republiky (ASR). Svoju vojenskú kariéru ukončil 30.12.1999 vo funkcii náčelníka správy personálneho manažmentu GŠ ASR v Trenčíne. Ovládal ruský a anglický jazyk. Bol ženatý, otec dvoch synov. Zomrel 7. júna 2020 v Trenčíne.
Životopis V roku 1913-1921 študoval na gymnáziu v Banskej Bystrici, 1921-1923 na Vojenskej akadémii v Hraniciach na Morave, 1943 absolvoval kurz veliteľov divíznej dopravy v Hannoveri, 1946-1947 kurz veliteľov vojskových telies na Vysokej šk. vojenskej v Prahe. Od 1921 vojak, od 1923 dôstojník česko-slovenskej resp. slovenskej armády z povolania. Príslušník a veliteľ útvarov viacerých delostreleckých plukov vo Zvolene, v Brezne, a i. V roku 1939 účastník ťaženia proti Poľsku. Počas Prvej Slovenskej republiky zostal naďalej verný Česko-Slovenku a vstúpil do protifašistického hnutia, spoluorganizátor ozbrojeného povstania, 29. augusta 1944 s bratom Mirkom Veselom inicioval obsadenie budovy Veliteľstva pozemného vojska v Banskej Bystrici. Spoluautor Proklamácie vojenského rev. vedenia a Proklamácie predsedníctva UNV. Počas SNP príslušník 1. čs. armády na Slovensku, v apríli až júli 1945 posádkový veliteľ v Banskej Bystrici. Po ústupe Povstania do hôr príslušník part. skupiny N.V. Volkova, od marca 1945 príslušník 1. čs. armádneho zboru v ZSSR, s ktorým sa zúčastnil na oslobodzovaní Slovenska. V totalitnom režime politicky prenasledovaný, odsúdený a väznený. V roku 1955 omilostený, 1956 právne a občiansky rehabilitovaný. Nositeľ vysokých vojenských vyznamenaní, 25. august 1994 in memoriam udelená hodnosť generálmajor. Bol pochovaný v Banskej Bystrici.
Životopis Maturoval na gymnáziu v Banskej Štiavnici, roku 1935 absolvoval Vojenskú akadémiu v Hraniciach, po oslobodení Vysokú vojenskú školu v Prahe. Dôstojník vo viacerých funkciách a mestách, ako pplk. ČSĽA preardený do zálohy, potom úradník v Banskej Bystrici. Účastník protifašistického odboja. Pod vedením Vojenského ústredia SNR v Banskej Bystrici pomáhal pripravovať SNP. Počas SNP veliteľ bojových útvarov 1. čs. armády na Slov. Po prechode SNP do hôr veliteľ prieskumnej čaty partizánskej brigády Rákosi, neskôr štábny dôstojník 1. čs. armádneho zboru v ZSSR. Nositeľ vyznamenaní.
Osobnosti  Štefan Balák (1944-2014), spisovateľ Jozef Mlynarčík, spisovateľ
Prof. Mgr. Miroslav Ballay , PhD. ( 1978, Nitra) je slovenský divadelný kritik, teatrológ, estetik a vysokoškolský pedagóg.
JUDr. Ján Balko (pseudonym Ján Bukovinský ) ( 24. júl 1901, Dolná Ždaňa (predtým Ždáňa), Slovensko – † 14. august 1992, Bratislava, Slovensko), bol slovenský spisovateľ, autor literatúry pre deti a mládež, právnik – národohospodár a politik.
Jozef Balloň ( Slovensko) bol organista, pedagóg. Pôsobil ako katolícky učiteľ a organista v Bacúchu a na Starých Horách a Detve. Autor cirkevných spevníkov, prispieval do časopisov Priateľ školy a literatúry (1860), Sokol (1860), Cyrill a Method (1864).
Zorislav Balkovič ( 5. jún 1929 Podbrezová-Lopej - † 7. marec 1982 Zvolen) bol lesný hospodár. Jeho otec Vojtech Balkovič, jeho matka Adela rod. Králková.
B  Jozef Florián Babor Pavol Ballus Vladimír Balthasar Miroslav Barták Ladislav Bohuslav Bartholomeides Eduard Samuel Bartsch Mario Bezzi Vojtech Biringer Alojz Blahutiak Ctibor Blattný Ján Bogsch János Bogsch Elemír Bokor Štefan Bolkay Ján Bolla Ján Boroškay Koloman Bottay Jozef Bossanyi Juraj Böckh Karol Brančík Andrej Budai Ladislav Burket
Životopis Ladislav Ballek v roku 1986 dokončil štúdium podnikového hospodárstva na Ludwig-Maximilians-Universität. -->
Rozhodnutím ministra NO gen. I. tr. Ferdinanda Čatloša bol namiesto gen. II. tr. Augustína Malára od 1. septembra 1944 určený vojenským atašé v Berlíne. Pôvodnú funkciu veliteľa VZ odovzdal veliteľovi Pozemného vojska gen. II. tr. Jozefovi Turancovi. Do Slovenského národného povstania sa nezapojil, odcestoval totiž do Berlína, kde mal za úlohu vyvinúť úsilie na prinavrátenie dvoch technických divízií na Slovensko, čo sa však nakoniec nepodarilo. Vo vojenskej diplomatickej funkcii však zotrval iba do polovice októbra 1944, kedy na príkaz MNO odcestoval na Slovensko. Počas cesty, na území Protektorátu Čechy a Morava bol ako tzv. nespoľahlivý dôstojník zaistený nemeckou bezpečnostnou políciou. Nemeckou vojenskou misiou na Slovensku bol zasa vnímaný ako bezpečnostne nespoľahlivý, blízky ministrovi NO gen. I. tr. F. Čatlošovi, ktorý vedel o prípravách povstania. Ako velezradné správanie mu bol vyčítaný zákaz z roku 1944, určený pre slovenských stíhacích pilotov, zahájiť paľbu na spojenecké lietadlá prelietavajúce nad Slovenskom. Následne bol väznený v rôznych väzniciach v Nemecku až do konca apríla 1945. Po oslobodení zajateckého tábora, v ktorom sa nachádzal, spojeneckými vojskami sa prihlásil do čs. armády.
Ladislav Ballek je slovenský diplomat. Od októbra 2020 je mimoriadny a splnomocnený veľvyslanec Slovenska v Iráne s priakreditáciou pre Afganistan a Pakistan. <!--
Práca pre KSČ V roku 1947 vstúpil do KSČ. Už v roku 1948 sa rozhodol svedčiť proti jednému zo svojich profesorov. Profesor Gargel bol nakoniec označený za reakcionára a odsúdený na trojmesačné väzenie. V roku 1955 prešiel na IV. správu ministerstva vnútra (ekonomická rozviedka) a o päť rokov neskôr dokonca na I. správu. Tu pôsobil v rokoch 1964-1966 na rezidentúre v Londýne. V nasledujúcich rokoch sa zameral na špionáže a spravodajské hry zamerané proti CIA. Po roku 1968 sa však rozhodol nazbierať čo najviac tajných informácií a s pomocou CIA sa mu v roku 1969 nakoniec podarilo utiecť.
Predstavitelia okupačnej civilnej správy  Ríšsky protektor SS-Obergruppenführer Konstantin von Neurath (1939–1943) SS-Obergruppenführer Reinhard Heydrich (zastupujúci ríšsky protektor 1941–1942) SS-Oberstgruppenführer Kurt Daluege (zastupujúci ríšsky protektor 1942–1943) Wilhelm Frick (1943–1945) Nemecký štátny minister pre Čechy a Moravu SS-Obergruppenführer Karl Hermann Frank (20. august 1943 – 8.(?) máj 1945)
Arbitráž Arbitráž sa konala vo Viedni v zámku Belvedér dňa 2. novembra 1938. Členmi delegácie za jednotlivé krajiny boli: Nemecko – minister zahraničných vecí Joachim von Ribbentrop a poľný maršal Hermann Göring Taliansko – minister zahraničných vecí Galeazzo Ciano Maďarsko – minister zahraničných vecí Kálmán Kánya a minister vzdelávania Pál Teleki Česko-Slovensko – minister zahraničných vecí František Chvalkovský a Ivan Krno Slovensko – predseda vlády Jozef Tiso a minister spravodlivosti Ferdinand Ďurčanský Karpatská Ukrajina – predseda vlády Avhustyn Vološyn
Štúdium Bohuslav Balbín študoval v Jičíne, Prahe, Olomouci, Brne a Kladsku. V tom čase nebola častá zmena študijného pobytu ničím výnimočným, zvlášť u jezuitov. Tu študoval klasické jazyky, literatúru a filozofiu, prehĺbil sa jeho vzťah k českým dejinám a vlasti. Pri štúdiu v Olomouci Balbína ovplyvnil páter Mikuláš Lesczecký, ktorého životopis neskôr napísal. Počas prázdnin sa zdržiaval hlavne v Častoloviciach, kde sprevádzal Ota z Oppersdorfu pri loveckých vychádzkach. Na cirkevnú dráhu sa vydal Bohuslav Balbín v pätnástich rokoch, kedy sa stal novicom brnianskeho kolégia. O dva roky neskôr zložil prvé rehoľné sľuby v Spoločnosti Ježišovej. V osemnástich rokoch začal študovať filozofiu na pražskom jezuitskom kolégiu Klementinum. Študoval v napätej dobe. Roku 1639 zažil drancovanie Čiech švédskou armádou. Po dosiahnutí bakalárskeho titulu učil na gymnáziu u sv. Klimenta, aby potom, podľa pravidiel Spoločnosti, mohol pokračovať v štúdiu teológie. Roku 1642, keď Švédi plienili Moravu, Balbín obhajoval doktorát. V tom istom roku sprevádzal po Čechách španielskeho cirkevného pedagóga Rodriga Arriagu. O šesť rokov neskôr sa zúčastnil obrany Prahy. Keď hrozil útok švédskych vojsk, prihlásil sa Balbín ihneď do akademického práporu a pod vedením svojho profesora, jezuitu Jiřího Plachého, udatne bránil Karlov most. V študentskom prápore bojoval aj maliar Karel Škréta a lekár Jan Marek Marků. Pri obrane Staromestskej mosteckej veže Bohuslava Balbína vážne zranili.
Otvorenie železnej opony Pád železnej opony, umožnený pokračujúcim oslabovaním Sovietskeho zväzu, sa začal uvoľnením hraníc v Maďarsku v lete 1989. V apríli 1989 rozhodla maďarská vláda o vypnutí napätia na svojej časti pohraničného plota s Rakúskom dlhého 240 km. V nasledovných mesiacoch sa začalo s odstraňovaním plota . 27. júna 1989 minister zahraničných vecí Maďarskej republiky Gyula Horn a jeho rakúsky náprotivok Alois Mock spoločne symbolicky prestrihli plot na hraničnom priechode v Šoproni. 11. septembra 1989 potom Maďarsko oficiálne na základe medzinárodného dohovoru otvorilo hranice do Rakúska, keď vypovedalo bilaterálnu dohodu s NDR o vracaní jej občanov zo svojho územia. Občania NDR cez MĽR a Rakúsko sa snažili prechádzať do NSR. Berlínsky múr padol 9. novembra 1989, česko-slovenskú železnú oponu začali rúcať na česko-slovensko-rakúskych hraniciach od 11. decembra 1989. Rozkazom ministra vnútra ČSSR č. 24 zo dňa 12. 2. 1990 bol zrušený politický aparát na Hlavnej správe Pohraničnej stráže a Ochrany štátnych hraníc na všetkých stupňoch. Dňom 31. 12. 1990 bola zrušená 11. brigáda Pohraničnej stráže. K tomuto dňu sa uzavrela kapitola dejín 11. pohraničnej brigády Bratislava, ktorá strážila slovensko-rakúsky úsek hranice od roku 1951 do roku 1990. Po 1. februári 1990 bolo Opustenie republiky zmenené na trestný čin nedovoleného prekročenia štátnej hranice , ktorého podstata spočívala v prekročení štátnej hranice za použitia násilia alebo pod hrozbu bezprostredného násilia. Dovtedy uložené tresty boli zákonom o súdnej rehabilitácii z roku 1990 zahladené. ÚPN hovorí o "rehabilitovaní". Dnes železnú oponu zväčša pripomína len kedysi pravidelne oraný pás s občasnými zvyškami kolov alebo drôtov – vďaka používaniu herbicídov zabraňujúcich rastu burín a strhávaniu pôdy je sukcesia na týchto pásoch pomalá a mnohokrát tu ani po 15 rokoch nerastú žiadne stromy – „pásmo smrti“ existuje dnes len pre rastliny.
Životopis Základnú školu vychodil v Čiernom Balogu. Neskôr pracoval ako robotník na píle. Od roku 1940 vojak slovenskej armády. V roku 1941 bol nasadený na východnom fronte. Tam v roku 1943 prebehol k sovietskym partizánom, neskoršie príslušník 1. čs. armádneho zboru v ZSSR. Účastník bojov na Dukle a oslobodzovania Československa. Dôstojník ČSĽA.
Životopis Vyučil sa za sústružníka. Šofér a robotník pri železnici. Antifašista ako rotmajster Slovenskej armády na východnom fronte prebehol na sovietsku stranu, pôsobil v Československej vojenskej misii v Moskve. V roku 1944 absolvoval špeciálny spravodajsko-paradesantný výcvik pre prácu v tyle nepriateľa, s M. Kuchárkom neďaleko Sliača vytvorili spravodajskú skupinu Nina-Mária, spravodajsky pôsobili v Hornej Štubni, vo Veľkom Záluží a v okolí Nitry. Počas SNP veliteľ spravodajskej skupiny 2. paradesantnej brigády, spolupracoval s vojenským ústredím SNR v Banskej Bystrici. Zatknutý fašistickou políciou (3. februára 1945). Zahynul pri nálete amerických lietadiel na transport väzňov do koncentračného tábora v Mauthausene.
Životopis Od septembra 1971 do júla 1972 bol veliteľom Skupiny sovietskych vojsk v Nemecku. Maršalom Sovietskeho zväzu sa stal v marci 1983.
Kariéra v bezpečnostných zložkách V rokoch 19651970 absolvoval fakultu elektroinžinierstva Vojenskej akadémie Antonína Zápotockého v Brne a ešte v roku 1970 nastúpil na Ministerstvo vnútra ČSSR v Prahe, kde pracoval v osobitnom odbore Federálneho ministerstva vnútra (FMV). Venoval sa kryptografii, viedol vývoj šifrovacieho automatu, ktorého bol autorom. Svojimi nadriadenými bol opakovane výborne hodnotený a rýchlo postupoval nahor po kariérnom rebríčku. V roku 1977 sa stal náčelníkom Zvláštnej správy Zboru národnej bezpečnosti (ZNB), ktorej náplňou bola rádiokontrarozviedka a šifrová služba. Od 1. mája 1980 velil správe ZNB hl. mesta Bratislavy a Západoslovenského kraja. V roku 1983 absolvoval kurz Vyššej školy KGB v Sovietskom zväze. Najvyšší post následne dosiahol v roku 1985, kedy sa stal prvým námestníkom ministra vnútra Vratislava Vajnara. Spočiatku (do roku 1988) riadil Správu ekonomickej kontrarozviedky a Správu vnútornej kontrarozviedky, tiež ale Vysokú školu ZNB a Technickú správu FMV a viacerých zložiek (správ) ŠtB – Správu vývoja automatizácie ZNB, Zvláštnu správu ZNB (rádiokontrarozviedka a šifrová služba) a Technickú správu ZNB (vývoj spravodajskej techniky). Riadil Štátnu komisiu pre ochranu štátneho tajomstva, bol členom Vládneho výboru pre obranný priemysel a členom Vládnej havarijnej komisie. V čase mimoriadnych bezpečnostných opatrení bol poverovaný riadením celoštátneho operačného štábu na FMV. Od reorganizácie FMV v roku 1988 mu boli podriadené Hlavná správa kontrarozviedky, Hlavná správa vojenskej kontrarozviedky a Správa kontrarozviedky v Bratislave. Riadil a komplexne kontroloval protišpionážnu, ekonomickú, vojenskú i politickú kontrarozviednu prácu v celom Československu. V priebehu Nežnej revolúcie vydal generál Lorenc rozkaz, podľa ktorého nemajú zložky ŠtB nijako zasahovať do situácie. Tento rozkaz dodatočne odôvodňoval tým, že nechcel viac pobúriť občanov. 1. decembra 1989 nariadil skartáciu veľkého množstva dokumentov z archívu ŠtB.
Život Po absolvovaní Vojenskej akadémie bol príslušníkom 2. leteckého pluku. Hneď po vstupe nemeckých okupačných vojsk do protektorátu ilegálne opustil hranice a zapojil sa do zahraničného odboja. Jeho prvým pôsobiskom bolo Francúzsko, kde po leteckom výcviku v Avord a Chartres slúžil u Groupe de Chasse III/7 vyzbrojenej lietadlami Marcel Bloch MB 151/152 a v Groupe de Chasse III/9 vyzbrojenej lietadlami Morane Saulnier MS 406. Po páde Francúzska sa preplavil do Spojeného kráľovstva, kde sa 6. augusta 1940 pripojil k 310. čs. stíhacej peruti RAF. 18. septembra bol premiestnený k 1. a neskôr k 17. peruti RAF do Debdenu. V tomto období sa aktívne zapojil do leteckej bitky o Britániu. V máji 1941 nastúpil k 313. stíhacej peruti a stal sa veliteľom letky A. Koncom apríla 1942 bol vymenovaný za veliteľa 122. perute, 5. mája 1942 však bol zostrelený nad Francúzskom. Po dramatickej ceste sa najprv dostal do Nemcami neobsadenej časti Francúzska a potom cez Pyreneje do Španielska, kde sa nechal zajať a vydával sa britského letca. Po niekoľkých mesiacoch sa nakoniec vrátil do Anglicka a od roku 1943 bol veliteľom 313. stíhacej perute. Za svoju činnosť bol vyznamenaný Záslužným leteckým krížom (D.F.C.). V roku 1944 bol vymenovaný za veliteľa skupiny československých pilotov, ktorí sa presunuli do Sovietskeho zväzu na východný front. Po preškolení na sovietske lietadlá Lavočkin La-5FN sa stal veliteľom 1. československého stíhacieho pluku. 17. septembra 1944 sa pod jeho velením presunula časť pluku na povstalcami obsadené územie Slovenska. Za ťažkých podmienok sa im darilo niekoľko týždňov operovať v tyle nepriateľa z letísk Zolná a Tri Duby (dnešný Sliač) v okolí Zvolena. Táto ojedinelá letecká akcia znamenala významnú podporu Slovenskému národnému povstaniu, aj keď jeho priebeh zvrátiť nemohla. Po leteckom ústupe sa až do konca vojny v pozícii veliteľa pluku ďalej zúčastňoval na leteckých operáciách najmä pri oslobodzovaní Ostravy. Po februári 1948 bol degradovaný na vojaka a 17 mesiacov strávil vo väzení na Mírove. Po prepustení pracoval ako účtovník v stavebnom podniku v meste Louny. Po roku 1989 bol rehabilitovaný a v roku 1990 povýšený do hodnosti generálmajora letectva. Zomrel v Prahe 4. októbra 2006.
Dejiny Funkciu zaviedol jedným z prvých vo svojej funkcii vtedajší náčelník Generálneho štábu gen. Ľubomír Bulík. Odvtedy bola funkcia hlavného poddôstojníka zavedená vo všetkých útvaroch veľkosťou od prápora vyššie. Štbn nadrtm Richard Fabricius medzi svoje tri priority zaradil „Výcvik, výcvik a ešte raz výcvik. To sú moje tri hlavné priority na nadchádzajúce obdobie“. Vo svojej funkcii pôsobil aj v Afganistane. Po skončení fukncie odišiel do NATO školy v Oberamergau kde bude veliť trom poddôstojníckym kurzom.
Životopis Roku 1963 ukončil Ženijné technické učilište v Bratislave a sa stal vojakom z povolania, pričom získal hodnosť poručík. Následne po roku 1964 vykonával základné veliteľské funkcie ako veliteľ čaty a roty. Neskôr, v rokoch 1974 až 1977 absolvoval štúdium na Vojenskej akadémii v Brne. V rokoch 1977 až 1982 vykonával odborné funkcie na veliteľstve 13. tankovej divízie v Topoľčanoch a na veliteľstve Východného vojenského okruhu v Trenčíne. V rokoch 1982 – 1984 absolvoval štúdium na Vojenskej akadémii Generálneho štábu ozbrojených síl ZSSR v Moskve. Vzápätí sa stal náčelníkom štábu 13. tankovej divízie a neskôr sa stal jej veliteľom. Roku 1988 dosiahol prvú generálsku hodnosť. Stal sa zástupcom veliteľa Východného vojenského okruhu v Trenčíne. Druhého novembra 1990 bol menovaný do funkcie veliteľa Východného vojenského okruhu. V tejto funkcii zotrval až do roku 1992, kedy odišiel z armády a stal sa členom vlády. Bol menovaný za ministra vnútra Slovenskej republiky. V tejto funkcii pôsobil od 24. júna 1992 do 15. marca 1994. 1. mája 1994 bol znovu prijatý do služobného pomeru vojaka z povolania a ďalej slúžil vo funkcii poradcu ministra obrany Slovenskej republiky. 1. septembra 1994 bol ustanovený do funkcie náčelníka Generálneho štábu Armády Slovenskej republiky. 9. septembra 1998 odovzdal svoju funkciu a odišiel do dôchodku.
Generáli na Slovensku  Generálske hodnosti Ozbrojené sily Slovenskej republiky majú celkovo 4 generálske hodnosti (v zátvorke sú uvedené ich české, britské a americké ekvivalenty): brigádny generál (brigádní generál, Brigadier General) generálmajor (generálmajor, Major General) generálporučík (generálporučík, Lieutenant General) generál (armádní generál, Four-star General - tiež Full General) Policajné hodnosti generál (bez prívlastkov) Iní generáli Ku dňu 1. januára 2007, pri príležitosti štátneho sviatku - Dňa vzniku Slovenskej republiky, prezident Slovenskej republiky Ivan Gašparovič povýšil náčelníka Generálneho štábu OS SR Ľubomíra Bulíka do najvyššej vojenskej hodnosti - generál. V máji 2014 povýšil prezident Ivan Gašparovič do hodnosti generála vôbec prvého príslušníka Hasičského a záchranného zboru. Generálom sa stal jeho prezident Alexander Nejedlý. Minister vnútra Robert Kaliňák návrh na povýšenie odôvodnil výraznou zásluhou Nejedlého na reformách v zbore. Má ísť o poctu nielen Nejedlému, ale celému zboru. V januári 2018 bolo v slovenských Ozbrojených silách celkovo 20 miest s plánovanou generálskou hodnosťou, z toho 16 ich bolo obsadených generálmi a 4 plukovníkmi. Najmladší slovenskí generáli Podľa knihy „Generáli – slovenská vojenská generalita 1918 – 2009“, z celkového počtu 258 uvedených generálov, medzi desať najmladších generálov za uvedené obdobie patria tieto vojenské osobnosti:: generálmajor Pavol Marcely narodený 26. jún 1914 – vymenovanie do prvej generálskej hodnosti 1. októbra 1950. generálmajor JUDr. Ivan Trebichavský narodený 23. október 1910 – vymenovanie 19. februára 1947 generálmajor Eduard Ditrich narodený 10. október 1919 – vymenovanie do prvej generálskej hodnosti 12. septebra 1956 generálmajor JUDr. Samuel Karol Korbel narodený 26. apríl 1909 – vymenovanie do prvej generálskej hodnosti 1. októbra 1946 generálporučík Ing. Jozef Činčár narodený 14. november 1921 – vymenovanie do prvej generálskej hodnosti 8. mája 1959 generál PhDr. Milan Rastislav Štefánik narodený 21. júl 1880 – vymenovanie do prvej generálskej hodnosti 18. júna 1918 generálmajor PhDr. Egyd Pepich narodený 1. september 1923 – vymenovanie do prvej generálskej hodnosti 5. októbra 1961 generálmajor doc. JUDr. Anton Rašla narodený 15. september 1911 – vymenovanie do prvej generálskej hodnosti 3. decembra 1949 generálplukovník Ján Golian narodený 26. január 1906 – vymenovanie do prvej generálskej hodnosti 5. septembra 1944 generálporučík Ing. František Šádek narodený 24. december 1921 – vymenovanie do prvej generálskej hodnosti 17. septembra 1960
Hlavní poddôstojníci  február 2005 – štábny nadrotmajster Rastislav Macejko 30. marec 2007 – 31. august 2012 štábny nadrotmajster Richard Fabricius 1. september 2012 – štábny nadrotmajster Vladimír Beluš, predtým veliaci poddôstojník Veliteľstva Vzdušných síl OS SR 1. október 2019 – štábny nadrotmajster Marcel Kaniak, predtým vedúci starší poddôstojník Oddelenia plánovania 5. pluku špeciálneho určenia Referencie Kategória:Ozbrojené sily Slovenskej republiky
Od júla 1942 bol ustanovený do funkcie náčelníka štábu veliteľstva Vzdušných zbraní v Trenčíne, ktorého veliteľom bol plk. gšt. Štefan Jurech. Po odchode Š. Jurecha na front k RD v polovici septembra 1942 zastupoval veliteľa VZ v jeho funkcii až do 1. januára 1944, kedy bol sám menovaný do funkcie veliteľa Vzdušných zbraní. Zároveň sa stal aj najvyšším správnym orgánom civilného letectva, podliehajúceho vojenskej autorite. Napomáhal pri zavádzaní leteckej výroby na Slovensku, bol členom správnej rady Slovenskej leteckej továrne na lietadlá v Trenčianskych Biskupiciach. Od 1. januára 1944 bol už plukovník generálneho štábu. Ako veliteľ VZ vyvíjal úsilie o zmodernizovanie a skvalitnenie slovenského vojenského letectva. Absolvoval výcvik vojenského pilota, stal sa poľným pilotom - letcom. Ako veliteľ VZ dlhodobo odolával nemeckému tlaku na ďalšie nasadenie slovenských stíhačov proti spojeneckému letectvu. Bol pod neustálou kontrolou nemeckej vojenskej leteckej misie v Trenčíne. Po vytvorení Východoslovenskej armády so štábom v Prešove v roku 1944 vyčlenil na jej podporu „Skupinu vzdušných zbraní“, zloženú z bojových a kuriérnych lietadiel a protilietadlových diel.
JUDr. Jozef Baláži (aj Balázsy) ( 2. november 1919, Bratislava† 30. máj 1998, Bratislava) bol slovenský futbalista a futbalový tréner. Študoval na Právnickej fakulte Univerzity Komenského v Bratislave a na doktora práv bol promovaný v roku 1949.
Rok vymenovania 2016 19. apríla prezident Andrej Kiska vymenoval ďalších generálov: Generál JUDr. Csaba Faragó Generál JUDr. Vladimír Šramek Generál JUDr. Marián Slobodník Generál JUDr. Juraj Bukuš
Príslušníci Slovenských vzdušných zbraní Velitelia Slovenských vzdušných zbraní obdobie veliteľ 1.10.1940 - 4.11.1940 plk. let. Július Smutný 4.11.1940 - 1.5.1942 gen. II. (I.) tr. Anton Pulanich 1.5.1942 - 1.1.1944 plk. gšt. (gen. II. tr.) Štefan Jurech 1.1.1944 - 21.8.1944 plk. gšt. Alojz Ballay 21.8.1944 - 15.9.1944 mjr. gšt. Ondrej Herblay Významní piloti Ján Režňák Izidor Kovárik Ján Gerthofer František Cyprich František Brezina Anton Matúšek František Slavkovský Jozef Štauder Pavel Zeleňák Rudolf Božik Vladimír Kriško Alexander Gerič Jozef Jančovič František Hanovec Rudolf Palatický Štefan Martiš Juraj Puškár Štefan Ocvirk Ondrej Ďumbala Jozef Drlička Martin Danihel Ivan Kocka Michal Iľovský