TUKE-KEMT/reranking-skquad huggingface dataset:
Podmienky pre umelé kozmické telesá Podmienky v kozmickom priestore sú značne odlišné od podmienok na Zemi a v porovnaní s nimi sú veľmi nehostinné. Ak má umelé kozmické teleso plniť svoje funkcie, musí byť skonštruované tak, aby odolávalo Nulovému tlaku, nakoľko hustota medziplanetárnej hmoty sa veľmi približuje vákuu Extrémnym teplotným rozdielom na strane osvetlenej slnkom a neosvetlenej Vysokej radiácii, kozmickému žiareniu, prejavom slnečnej aktivity Zásahom meteoroidov, ktoré vzhľadom na vysoké kolízne rýchlosti dokážu aj pri malých rozmeroch spôsobiť veľké škody Stavu beztiaže, presnejšie mikrogravitácii Preťaženiam pri štarte, pristávaní a manévrovaní Nežiaducim gravitačným účinkom telies slnečnej sústavy Poruchám Dlhej dobe odozvy zo Zeme vzhľadom na konečnú rýchlosť šírenia sa svetla a teda aj akéhokoľvek povelu z riadiaceho strediska
Opis Kozmodrómy pozostávajú zo základne a streleckého sektoru. Na základni sú umiestnené odpaľovacie rampy. Tie sa zvyčajne skladajú z vypúšťacieho stolu, kde je umiestnená raketa, pod raketou býva šachta pre odvod spalín a z boku býva veža, nesúca kábelové vedenie a potrubie dopravujúce pohonné látky do nádrže rakety. Druhá veža býva montážna, ktorá sa pred štartom odklápa či odvezie bokom. Z nej vstupujú kozmonauti do kozmickej lode na špici rakety. Na kozmodróme sú taktiež montážne haly a niekedy aj riadiace letová strediská. Súčasťou základne kozmodrómu býva tiež letisko, či plocha pre pristátie helikoptér, prípadne aj prístav. Pod tzv. pomocné zóny kozmodrómu spadajú napríklad sklady kvapalných pohonných hmôt, obytné priestory, výcvikové stredisko, riaditeľstvo a administratívne zložky kozmodrómu, zóny zabezpečujúce dodávku energie a zásobovanie, opravovne, meteorologické stredisko, vyhľadávací a záchranný komplex a iné. Špeciálne technologické zariadenie Špeciálne technologické zariadenie je súbor vybavenia používaného v priamej súvislosti s letom do vesmíru. Patria sem: Dopravné zariadenia – zariadenia zaisťujúce dopravu rakiet a ďalšieho zariadenia na kozmodróm a jeho presuny v rámci kozmodrómu. V závislosti od konkrétneho kozmodrómu sa tu uplatňujú všetky základné typy dopravy – cestná, letecká, vzdušná aj vodná. Manipulačné zariadenia – Zariadenia na prekladanie prevážaných telies z jedného dopravného prostriedku na druhý alebo na miesto určeniam, pri kontrolách telies a ich montážach. Patria sem žeriav, zdvižné vozíky, zdvižné plošiny a ďalšie. Zariadenia pre skúšky kozmického telesa a rakety Zariadenia pre prepravu rakety do palebného postavenia na vypúšťacom zariadení Zariadenia pre plnenie stlačenými plynmi Zariadenia pre plnenie kvapalnými pohonnými hmotami Zariadenie na predštartovné kontroly, prípravu štartu a štart Zariadenie pre riadenie štartu a riadenie prvej fázy letu
Rozdelenie Podľa hlavného skúmaného objektu ich zvyčajne delíme na: mesačné (lunárne) sondy , skúmajúce Mesiac a jeho okolie; medziplanetárne (interplanetárne) sondy , skúmajúce vlastnosti medziplanetárneho priestoru, hmoty a polí nachádzajúcich sa v ňom; slnečné (solárne) sondy , skúmajúce bližšie okolie Slnka; planetárne sondy , skúmajúce pevné telesá Slnečnej sústavy, najmä planéty, ich satelity (mesiace) a planétky; kometárne sondy , skúmajúce vlastnosti komét; medzihviezdne (interstelárne) sondy , určené na prieskum vlastností medzihviezdného priestoru za hranicami Slnečnej sústavy (zatiaľ žiadna taká sonda nebola dosiaľ vypustená). Zvláštnu podkategóriu hore uvedených typov sond tvoria návratové sondy, ktoré po prieskume cieľa svojho letu a prípadnom odobratí vzoriek materiálu sa vrátia so svojím nákladom naspäť na Zem. V najstaršej českej a slovenskej literatúre z 50. a 60. rokov 20. storočia boli kozmické sondy pod vplyvom ruských masmédií a technickej literatúry nazývané medziplanetárne automatické stanice ; tento termín sa dnes už v odbornej literatúre nepoužíva. Väčšinu amerických kozmických sond prevádzkovalo Laboratórium prúdového pohonu (JPL) (ktoré samo niektoré z nich aj navrhlo a postavilo) resp. stredisko NASA Ames Research Center; v súčasnosti bývajú ich prevádzkovatelia špecializované laboratóriá popredných amerických univerzít v rámci kontraktov s NASA, pričom výrobu sond zabezpečujú rôzne priemyselné firmy. V bývalom Sovietskom zväze väčšinu mesačných sond a prvých planetárnych sond vyvinula, postavila a prevádzkovala konštrukčná kancelária OKB-1 (teraz firma RKK Energija) hlavného konštruktéra balistických rakiet a kozmickej techniky S. P. Koroľova. Stavbu a čiastočne aj prevádzku neskorších planetárnych sond (od roku 1965) zabezpečovalo Vedecko-výrobné združenie S. A. Lavočkina, resp. výskumná časť tohto koncernu, Vedecko-výskumné stredisko G. N. Babakina. Neskôr koordináciu vedeckej náplne misií kozmických sond a riadenie ich letu preberal stále viac Ústav kozmických výskumov (IKI) AN SSSR.
Výhody a nevýhody  Výhody Medzi hlavné dôvody, prečo ľudia umiestňujú ďalekohľady do vesmíru, patrí odstránenie rušivého vplyvu, najmä chvenia atmosféry, ktoré znižuje rozlišovaciu schopnosť pozemských ďalekohľadov. Zemská atmosféra tiež svetlo objektov tlmí a niekedy je kvôli atmosférickým úkazom pozorovanie nemožné (oblačnosť, dážď). Vesmírne ďalekohľady dokážu snímať aj žiarenie takých vlnových dĺžok, ktoré zemská atmosféra neprepúšťa, prípadne ho prepúšťa len čiastočne. Ak im to dráha dovoľuje, dokážu tiež nepretržite alebo aspoň veľmi dlhý čas sledovať jeden konkrétny objekt (napríklad slnečná sonda SOHO môže na svojej dráhe neustále sledovať Slnko). Na Zemi by bolo nepretržité sledovanie niektorých objektov nemožné kvôli rotácii Zeme. Vesmírne observatóriá navyše nie sú zaťažené rozptýleným svetlom v atmosfére (svetelným znečistením) ani inými rušivými faktormi. Nevýhody Konštrukcia a vypustenie vesmírneho observatória je oveľa nákladnejšia ako postavenie pozemského teleskopu s rovnako veľkým priemerom objektívu. U kozmických observatórií je veľmi sťažená, v mnohých prípadoch úplne nemožná údržba a oprava vybavenia, preto závažná porucha môže ohroziť celú misiu. Jediné zariadenie, ktoré bolo schopné zabezpečiť kozmickým observatóriám servis, bol americký raketoplán - aj to však iba v prípade, že sa nachádzali na nízkej obežnej dráhe okolo Zeme. Po ukončení programu raketoplánov v roku 2011 už nie je oprava nijakého kozmického observatória vo vesmíre možná. Pokiaľ sú observatóriá umiestnené na obežnej dráhe okolo Zeme, ich životnosť na dráhe je bez umelých zásahov obmedzená, pretože neustále trenie o riedke vrstvy atmosféry spôsobuje, že ich obežná dráha pomaly klesá. Kozmické observatóriá s citlivou optikou, ako napríklad Hubblov vesmírny ďalekohľad alebo Vesmírny ďalekohľad Jamesa Webba, nesmú pozorovať Slnko ani objekty uhlovo blízke Slnku. Na Slnko sa zameriavajú špecializované observatóriá ako napríklad SOHO.
Vonkajšie planéty sú: planéty, ktorých obežné dráhy majú väčší polomer, ako je polomer obežnej dráhy Zeme (Mars, Jupiter, Saturn, Urán, Neptún) synonymum pre joviálne planéty slnečnej sústavy, čiže pre planéty s obežnými dráhami obklopujúcimi z vonkajšej strany obežné dráhy planétok hlavného pásu (Jupiter, Saturn, Urán, Neptún)
Teória a konštrukcie Solárne panely využívajú slnečnú energiu (fotóny) od Slnka na výrobu elektrickej energie prostredníctvom fotovoltického účinku. Štrukturálny (nosný) člen modulu môže byť buď v hornej vrstve alebo v zadnej. Väčšina modulov používa membránu kryštalickej kremíkovej bunky alebo tenké filmové bunky na základe teluridu kadmia alebo kremíka. Vodivé drôty, ktoré berú prúd z panelov, môžu obsahovať striebro, meď alebo iné vodivé (ale nie magnetické) kovy. Bunky musia byť elektricky pripojené jedna k druhej a k zvyšnej časti systému. Bunky musia byť chránené pred mechanickým poškodením a vlhkosťou. Väčšina solárnych panelov je nehybná, pevná, semi-flexibilné sú prenosné. Elektrické prípojky sú vyrobené v sérii na dosiahnutie požadovaného výstupného napätia alebo paralelne. Samostatné diódy je potrebné otáčať, aby sa predišlo spätnému prúdeniu, v prípade čiastočného alebo úplného zatienenia a v noci. P-n bod monokryštalickej kremíkovovej bunky môže mať k dispozícii zodpovedajúce vlastnosti spätného prúdu, ktoré nie sú nevyhnutné. Spätné prúdy odpadovej energie môžu tiež viesť k prehriatiu tienených buniek. Solárne bunky sa stávajú menej efektívne pri vyšších teplotách, preto sa montážne firmy snažia zabezpečiť dobré vetranie solárnych panelov. Konštruktéri solárnych panelov navrhujú koncentrátory, v ktorých je svetlo zamerané pomocou šošoviek alebo zrkadiel na menšie bunky. To umožňuje použitie buniek s vysokými nákladmi na jednotku plochy (napr. arzenid galitý) rentabilným spôsobom. V závislosti od konštrukcie môžu fotovoltické panely vyrábať elektrinu z rozsahu frekvencií svetla, ale zvyčajne nemôžu pokryť celú slnečnú radu (konkrétne, ultrafialové, infračervené a nízke alebo rozptýlené svetlo), preto solárne panely strácajú veľa energie dopadajúceho slnečného svetla. Môžu byť oveľa efektívnejšie, ak budú osvetlené monochromatickým svetlom. Preto ďalšia koncepcia návrhu je rozdeliť svetlo do rôznych vlnových rozsahov a nasmerovať lúče na rôzne bunky, ktoré sú naladené na tieto rozsahy. Plánované je, aby boli schopné zvýšiť účinnosť o 50 %. Návrhom použitia infračervených fotovoltických článkov bolo zvýšiť efektivitu, a samozrejme produkovať energiu aj noci. Prepočítavacie koeficienty slnečného žiarenia (účinnosť solárnych panelov) sa môžu líšiť o 5 – 18 % pri komerčných produktoch je zvyčajne nižšia účinnosť ich buniek v izolácii. Účinnosť solárnych panelov je popísaná v termínoch ako špičkový výkon výstupu na jednotku plochy a bežne sa vyjadruje v jednotkách watt na štvorcovú stopu (W/ft2). Hustota energie najvýkonnejších sériovo vyrábaných solárnych panelov je viac ako 13 W/ft2.
Príklady  Anténa so ziskom 30 dBi vyžaruje (v smere svojho maximálneho vyžarovania) 1000× intenzívnejšie než izotropná anténa a približne 610× intenzívnejšie než ideálny dipól: : Parabolická anténa na kozmickej sonde je typický príklad antény s vysokým ziskom. Aby mohla komunikácia so sondou prebiehať, musí byť anténa nasmerovaná na Zem s vysokou presnosťou. Naopak, typická WiFi anténa, zabudovaná v prenosnom počítači je prakticky všesmerová a teda nízkozisková.
Výstupný prúd Staršie automobily s minimálnym osvetlením mohli mať alternátor schopný vyrábať iba 30 A. Typické alternátory osobných a ľahkých nákladných automobilov sú ohodnotené okolo 50 - 70 A, ale vyššie hodnoty sa stávajú bežnejšie, lebo sa na elektrický systém vozidla pridávajú nove zaťaženia (klimatizácia, elektrický posilňovač riadenia, atď.). Veľmi veľké alternátory používané v autobusoch, ťažkých strojoch alebo núdzových vozidlách môžu produkovať 300 A. Nákladne vozidla majú obvykle alternátory s výkonom 140 A. Veľmi veľké alternátory môžu byť chladené vodou alebo olejom.
Princíp činnosti Súbor:USS Nimitz (CVN-68).jpg|náhľad|Príklad využitia jadrového reaktoru ako pohonu pre vojenskú loď – americká lietadlová loď USS Nimitz. Súbor:50 Let Pobedy.jpg|náhľad|50 let Pobedy, ruský jadrovým reaktorom poháňaný ľadoborec. Animácia fungovania tlakového reaktora (PWR) spolu s chladiacimi vežami. Animácia fungovania varného reaktora (BWR) spolu s chladiacimi vežami. V jadrových reaktoroch sa ako štiepny materiál používa izotop uránu - 235U. 235U sa záchytom neutrónu mení na 236U, ktorý je nestabilný, v dôsledku čoho sa jeho jadro štiepi najčastejšie na dve časti (fragmenty). Po každom štiepení sa uvoľní presne 188MeV energie (vyplýva zo zákona zachovania energie). Pre zjednodušenie uvažujeme s 200MeV, ktoré sa rozdelia medzi štiepne fragmenty 160MeV a energiu rádioaktívnych premien 40MeV (beta častice 8MeV, gama fotóny 15MeV, neutróny 7MeV, neutrína 10MeV). Palivo v podobe palivových kaziet je umiestnené v tlakovej nádobe reaktora, do ktorého prúdi chemicky upravená voda. Voda preteká kanálikmi v palivových kazetách a odvádza teplo, ktoré vzniká pri štiepnej reakcii. Voda z reaktora vystupuje s teplotou asi 297°C a prechádza horúcou vetvou primárneho potrubia do tepelného výmenníka - parogenerátora. V parogenerátore preteká zväzkom rúrok a odvádza teplo vode, ktorá je privádzaná zo sekundárneho okruhu s teplotou 222°C. Ochladená voda primárneho okruhu sa vracia späť do aktívnej zóny reaktora. Voda sekundárneho okruhu sa v parogenerátore odparuje a cez parný kolektor sa para odvádza na lopatky turbín. Hriadeľ turbíny je mechanicky spojený s rotorom generátora, ktorý je budený budičom jednosmerného napätia. Vďaka tomu tam vzniká magnetické pole a na troch statorových cievkach generátora sa tam následne indukuje striedavé napätie 15,6 kV. Transformátor, elektrický netočitý stroj, premieňa – transformuje vyrobené napätie 15,6 kV na napätie vysoké alebo veľmi vysoké (110 kV alebo 400 kV). Para sa kondenzuje v kondenzátore, tepelnom výmenníku, a vracia sa späť do parogenerátora vo vodnom skupenstve. Platí rovnica: Počet neutrónov vzniknutých z prechádzajúceho štiepenia Počet neutrónov, ktoré vyvolajú nové štiepenia + Počet neutrónov zachytených v konštr. materiáloch, moderátore, absorbátore. Jadrový reaktor sa počas prevádzky nachádza v troch stavoch: a) podkritický stav Multiplikačný koeficient Počet nasledujúcich štiepení Dôsledok - znižovanie počtu štiepení, znižovanie počtu voľných neutrónov, znižovanie výkonu reaktora b) kritický stav Multiplikačný koeficient 1 Počet predchádzajúcich štiepení = Počet nasledujúcich štiepení Dôsledok - stabilizovaný stav, stabilizovaný výkon reaktora c) nadkritický stav Multiplikačný koeficient > 1 Počet predchádzajúcich štiepení 3BO3 (kyselina boritá). Energia, ktorá zo štiepnej reakcie vzíde, výrazne zvyšuje kinetickú energiu molekúl vody či oxidu uhličitého v primárnom chladiacom okruhu . Tá sa pri výmene tepla vo výmenníku prenáša na vodu či oxid uhličitý v sekundárnom okruhu. V dôsledku toho sa táto voda mení na paru s obrovskou Ek a svojou vlastnou silou roztáča turbínu, ktorá poháňa elektrický generátor.
Výkon ITER bude používať vodíkový plazmový prstenec zahriaty na 100 miliónov stupňov celzia. Je navrhnutý tak, aby vyrábal približne 500 MWt (500 miliónov wattov) fúznej energie nepretržite až 1000 sekúnd (na porovnanie JET mal špičkový výkon 16 MW na menej ako sekundu). ITER nebude dodávať elektrický prúd do verejnej elektrickej siete. Ak by dodával, z 500 MWt by dokázal vyprodukovať 200 MWe, čo by postačovalo pre približne 200 tisíc domácností.
Ciele Projekt ITER má množinu určitých cieľov, pričom všetky sa zaoberajú vývojom realizovateľnej fúznej elektrárne: Krátkodobo vyrábať desaťnásobne viac tepelnej energie z fúznej reakcie, ako je dodávané pomocným ohrevom (Q hodnota 10). Vyrobiť plazmu v ustálenom stave s Q hodnotou väčšou ako 5. Udržať plazmový výboj až do ôsmich minút. Zapáliť horiacu (samo-udržiavanú) plazmu. Vyvinúť technológie a procesy potrebné pre fúznu elektráreň - vrátane supravodivých magnetov (vyvinutých v ruskom T-15) a obsluhy na diaľku (údržba pomocou robota). Overiť myšlienky o plodení trícia.
:: Alternátor znamená aj náhradník. Súbor:Gorskii 04414u.jpg|náhľad|vpravo|Alternátor zo začiatku 20. storočia vyrobený v Maďarsku použitý vo vodnej elektrárni. Alternátor je generátor, ktorý vyrába elektrický prúd. Podobne ako dynamo, aj alternátor patrí do skupiny elektrodynamických zdrojov. Jeho základnou funkciou je premena kinetickej energie na elektrickú energiu. Zariadenie umožnil skonštruovať Faradayov objav elektromagnetickej indukcie a umožňuje získavať elektrickú energiu na energetické účely.
História Na výrobu elektriny sa jadrový reaktor prvý raz využil 20. decembra 1951 vo výskumnej stanici EBR-I pri meste Arco v štáte Idaho v USA. Zariadenie založené na rýchlom množivom reaktore dodávalo spočiatku výkon okolo 100 kW. Prvá atómová elektráreň bola postavená v ZSSR v meste Obninsk. K rozvodnej sieti bola oficiálne pripojená 27. júna 1954. V 5 MW reaktore bol použitý grafit ako moderátor a voda ako chladiace médium. Elektráreň však bola po niekoľkých rokoch odstavená a slúžila iba na výskumné účely. Využitie atómovej energie sa potom rýchlo rozvíjalo. V roku 1960 tvoril inštalovaný výkon menej ako 1 gigawatt (GW), na konci sedemdesiatych rokov už 100 GW, a 300 GW v osemdesiatych rokoch. Od konca osemdesiatych rokov je nárast oveľa slabší a prevažne tvorený výstavbou jadrových elektrární v Číne. V roku 2005 bol inštalovaný výkon 366 GW.
Príklady použitia feromagnetických jadier  Transformátor Tlmivka Elektromotor Relé Stýkač Elektromagnet Elektrický generátor
Družica Kozmos 97 Program Kozmos sú sovietske a neskôr ruské umelé družice Zeme. Prvú zo série Kozmos vypustili 16. marca 1962 a do februára 1987 ich štartovalo 1816. Program družíc Kozmos je veľmi rozmanitý, zahŕňa vedecký výskum blízkeho okolia Zeme a mimozemských objektov, výskum hornej atmosféry, registráciu hustoty elektrónov v ionosfére, výskum nízkoenergetického korpuskulárneho žiarenia Slnka, radiačných pásov Zeme a ich zmien v závislosti od slnečnej aktivity, primárnej zložky kozmického žiarenia, registráciu magnetického poľa Zeme v rôznych výškach a geografických šírkach a zmeny magnetického poľa s výškou, výskum intenzity a zložiek Röntgenového žiarenia Slnka a hviezd, zloženia atmosféry, hustoty a výskytu meteoroidov a ich rozloženia v okolí dráhy Zeme, meteorologické výskumy a meteorologickú službu, navigačnú službu, technologické experimenty, biologické experimenty, technické problémy zdokonaľovania riadenia kozmických lodí, orientácie v priestore, overovanie nových typov kozmických lodí, preskúšavanie automatického spájania lodí na obežnej dráhe, ich manévrovania a pristávania, spojovú službu, navigáciu a iné. Často boli pod názvom Kozmos vypúšťané kvôli utajeniu aj rôzne vojenské satelity, prípadne kvôli zamaskovaniu zlyhania neúspešné satelity iných programov (napr. planetárne sondy, ktoré sa nepodarilo z orbity Zeme naviesť na medziplanetárnu dráhu). Vzhľadom na veľkú rozmanitosť dráh družíc série Kozmos nemožno uviesť typické parametre, pretože pre určité programy sa vypúšťali družice tvoriace skupinu s podobnými parametrami. Od rozpadu Sovietskeho zväzu sú pod označením Kozmos vypúšťané výlučne vojenské satelity.
Komponenty MMO na vrchu v slnečnom kryte, MPO a MMT na spodu. Mercury Transfer Module (MTM) Pohonná jednotka MTM je umiestnená v zadnej časti celku a slúži na pohon pri prelete zo Zeme k Merkúru a k brzdeniu po prílete. Nenesie žiadny podstatný vedecký prístroj. Modul je osadený dvoma pohonnými systémami: elektrický iónový a chemický používajúci ako palivo metylhydrazín a oxid dusičitý. Chemický sa využije pri odlete z nízkej obežnej dráhy Zeme a elektrický počas preletu k cieľu. Dvojitý iónový motor QinetiQ T6 zvládne kombinovaný výkon až 290 mN. MTM zásobuje elektrinou obe hibernujúce družice rovnako ako elektrický pohon. Mercury Planetary Orbiter (MPO) Mercury Planetárny Orbiter (MPO) Družica vybudovaná ESA má hmotnosť 1 150 kg a a má jeden solárny článok poskytujúci až 1000 W. Na ďalšej strane je radiátor s plochou 1,5 m2 pre zaistenie regulácie teploty. Ten je vždy natočený smerom od Slnka a je chránený pred infračerveným vyžarovaním planéty. Vedecké vybavenie BELA - BepiColombo Laser Altimeter, vyvinutý Švajčiarskom a Nemeckom ISA - Italian Spring Accelerometer, vyvinutý Talianskom MERMAG - Mercury Magnetometer, vyvinutý Nemeckom a Veľkou Britániou MERTIS-TIS - Mercury Thermal Infrared Spectrometer, vyvinutý Nemeckom MGNS - Mercury Gamma ray and Neutron Spectrometer, vyvinutý v Rusku MIXSY - Mercury Imaging X-ray Spectrometer, vyvinutý Veľkou Britániou a Fínskom MORE - Mercury Orbiter Radio science Experiment, vyvinutý Talianskom a USA PHEBUS - Probing of Hermean Exosphere by Ultraviolet Spectroscopy, vyvinutý Francúzskom a Ruskom SERENA - Search for Exosphere Refilling and Emitted Neutral Abundances (analyzátor neutrálnych a ionizovaných častíc), vyvinutý Talianskom, Švédskom, Rakúskom a USA SIMBIO-SYS - Spectrometers and Imagers for MPO BepiColombo Integrated Observatory System (stereo kamery s vysokým rozlíšením, spektrometer pre viditeľné a blízke infračervené svetlo), vyvinutý Talianskom, Francúzskom a Švajčiarskom SIXS - Solar Intensity X-ray Spectrometer, vyvinutý Fínskom a Veľkou Britániou Sonda MMO Mercury Magnetospheric Orbiter (MMO) Japonská družica sa bude zaoberať predovšetkým výskumom magnetického poľa. Mercury Surface Element (MSE) Pristávacie puzdro bolo v roku 2003 zrušené z rozpočtových dôvodov. Ešte pred zrušením to bol 44 kg vážiaci modul s očakávanou výdržou jedného týždňa.
Symetrický čelný diferenciál s vonkajším ozubením Pri tomto type oba planetové kolesá majú vonkajšie čelné ozubenie s rovnakými rozstupovými priemermi ozubenia a namiesto každého jedného satelitu (ako pri kužeľových) je umiestnený jeden pár satelitov, z ktorého každý zaberá do iného z planetových kolies a oba z páru satelitov (na určitej časti šírky svojho ozubenia) súčasne zaberajú navzájom do seba. Pár satelitov je potrebný preto, nakoľko os rotácie každého čelného satelitu je rovnobežne s hlavnou osou rotácie diferenciálu (pri kužeľových je os rotácie satelitu kolmo) a pomocu jedného satelitu by sa nedosiahlo opačného zmyslu otáčania sa planetových kolies diferenciálu pri rotácii satelitov okolo vlasnej osi (ako u kužeľových). Toto sa dá dosiahnuť len aspoň jedným párom satelitov, ale kvôli vyváženiu sa používajú aspoň dva páry, čiže 4 satelity (namiesto dvoch u kužeľových). Z tohoto vyplýva, že sú z konštrukčného hľadiska menej kompaktné ako kužeľové, ale vylučujú vznik axiálnych síl v ozubení, ktoré sú v kuželovom súkolesí vždy prítomné. Týmto sa znižujú aj požiadavky na presnosť pri montáži, nehovoriac o ich väčšej životnosti, nakoľko aj pri značnom opotrebení takéhoto diferenciálu (opotrebenie ozubenia, vznik axiálnej a radiálnej vôle) ešte je dlhú dobu schopný svojej funkcie, pričom kuželové nie, pretože už pri vzniku malej vôle v jeho súkolesí, sa pri zaťažení tieto kuželové kolesá od seba odtlačia vplyvom axiálnych síl. Tým sa tieto vôle prejavia ako vôle medzi ozubením a nakoľko ide o kuželové ozubenie (nesymetrické, nerovnomerné medzery zubov) môže viesť k hlučnosti až k zaseknutiu a poškodeniu ozubenia. Kvôli svojej malej kompaktnosti sa však čelné diferenciály využívajú menej často. Najviac boli využívané v nákladných automobiloch Tatra a teraz firmou Alfa Romeo (v podobe čiastočne samosvorného diferenciálu).
Hlavné parametre Hlavné parametre: Hmotnosť na obežnej dráhe po oddelení od nosnej rakety: 20295 kg Celková dĺžka: 13,11 m Maximálny priemer: 4,35 m Objem hermetického priestoru: 89,0 m3 Obytný priestor: 46,7 m3 Podpora života posádky: do 6 osôb Rozpätie solárnych panelov: 29,73 m Plocha fotovoltaických článkov: 76 m2 Maximálny výstupný výkon solárnych panelov: 13,8 kW Projektovaná životnosť na obežnej dráhe: 15 rokov (do roku2015) Základný konštrukčný materiál: hliníkovo-horčíková zliatina AMg6M Počet stabilizačných motorov: 32orientačných motorčekov - 11D428A-10 s ťahom 125N Počet motorov na úpravu dráhy: 2 motory - S5.79 s ťahom 3000N
Pohľad na kozmodróm v roku 2015 Emblém kozmodrómu Administratívne budovy na kozmodróme Raketa Sojuz v montážnej budove Pleseck () je ruský kozmodróm, ktorý sa nachádza v Archangeľskej oblasti asi severne od Moskvy. O tomto kozmodróme bolo oveľa menej informácií ako o kozmodróme Bajkonur a pritom ide o najfrekventovanejší kozmodróm Sovietskeho zväzu a Ruska. Jeho existencia však podliehala istú dobu režimu utajenia, vzhľadom na vojenský program a umiestnenie vojenskej raketovej základne. Celý názov znie Kozmodróm Pleseck – 1. štátny skúšobný kozmodróm (). V súčasnosti štrukturálne spadá pod velenie Kozmických vojsk Ruskej federácie.
Štart rakety Čchang Čeng 3B z kozmodrómu Tchaj-jüan Tchaj-jüan (; ) je čínsky kozmodróm, postavený v horách severnej Číny v roku 1966, odkiaľ prvé družice leteli v roku 1988. Používa sa pre neho medzinárodná skratka TY. Je umiestnený v pohorí Lü-liang-šan, provincii Šan-si, v blízkosti mesta Jü-kchou. Pomenovanie Oficiálny čínsky názov kozmodrómu je v slovenskom prepise Tchaj-jüan wej-sing fa-še čung-sin , v anglickom Taiyuan Weixing Fashe Zhongxin . Oficiálna anglická verzia názvu je Taiyuan Satellite Launch Center . Využitie Základňa pôvodne slúžila na skúšky štartov rakiet stredného doletu. Kozmodróm bol vybudovaný kvôli vypúšťaniu satelitov na polárnu dráhu. Prvýkrát odtiaľ vyletela raketa CZ-4A dňa 6. septembra 1988. Lietali odtiaľ rakety rôznych typov, pre kozmonautiku boli určené napr. Čchang Čeng (skratka CZ) a Kchai Tchuo-če (KT). Kozmodróm dnes spolu s ostatnými patrí čínskej národnej kozmickej agentúre CNSA. V roku 2004 bola odtiaľ vypustené satelity Probe-2 (čínsky Tan-Ce) s pomocou čínskej rakety Dlhý pochod 2C/SM, čo bol výsledok uzavretej spolupráce Číny s ESA. V období rokov 1988-2008 sa tu uskutočnilo 29 štartov rakiet so satelitmi.
Technické parametre  dĺžka – najväčší priemer – obytný priestor – hmotnosť pri štarte – 18 900 kg nosná raketa – Proton (trojstupňová) sklon dráhy – 51,6° plocha solárnych panelov – počet solárnych panelov – 3 produkcia elektriny – 4 kW zásobovacie rakety – Sojuz počet spojovacích zariadení – 1 počet pilotovaných misií – 3 počet nepilotovaných misií – 1 počet dlhotrvajúcich pilotovaných misií – 2
Skušobný štart americkej rakety LGM-25C Titan II. Medzikontinentálna balistická raketa (angl. intercontinental ballistic missile , skr. ICBM ) je strategická balistická raketa schopná dopraviť s vysokou presnosťou na vzdialenosť prevyšujúcu 5 500 km bojovú hlavicu, väčšinou vybavenú atómovou alebo termonukleárnou náložou. Balistická raketa používa balistickú trajektóriu s výrazným stúpanim a prudkým klesaním, vrátane suborbitálnych a čiastočne orbitálnych trajektórii. Bojová hlavica je umiestnená v špeciálnom puzdre nazývanom návratové teleso, ktoré je vybavené tepelnou ochranou, umožňujúcou prekonať vysoké tepelné namáhanie spôsobené aerodynamickým ohrevom počas zostupu atmosférou k cieľu. Súčasné medzikontinentálne balistické rakety môžu niesť viac samostatne navádzaných návratových telies a okrem toho celý rad tzv. klamných hlavíc, väčšinou nafukovacích z pokovenej umelohmotnej fólie, ktoré majú za cieľ zhoršiť systémom protiraketové obrany účinný zásah proti blížiacim sa projektilom. Súčasné medzikontinentálne balistické rakety používajú väčšinou motory na tuhé pohonné látky, ktoré majú z vojensko-operačného hľadiska celý rad výhod, z ktorých hlavnými sú dlhodobá skladovateľnosť v stave bojovej pohotovosti, vysoká spoľalivosť a relatívne bezpečná obsluha a údržba. Istou nevýhodou je ale o niečo menšia výkonnosť v porovnaní s raketami na kvapalné pohonné látky; pokrok vo vývoji heterogénnych tuhých pohonných látok v posledných desaťročiach však aj tento rozdiel značne znížil.
Základná koncepcia Rez raketou na tuhé pohonné látky Základnými súčasťami motora sú plášť, dýza, palivová náplň a zapaľovače. Plášť slúži ako spaľovacia komora, je vyplnený palivom. Jednoduché rakety majú celý priemer vyplnený palivom a „odhorievajú“ odspodu, moderné a výkonné rakety majú rôznu geometriu výplne s rôzne tvarovaným kanálikom, aby dosiahli požadovanú plochu horenia. Palivo tak horí po celej dĺžke. Palivová náplň je kompozíciou okysličovadla, paliva a rôznych ďalších prímesí, ktorá sa za bežných teplôt chová ako tuhé teleso. Po zapálení začne horiace palivo produkovať veľké množstvo plynov. Plyny vystupujú zo spaľovacej komory dýzou, ktorej tvar je prispôsobený pre udržanie tlaku v komore. Jednoduchý motor nemožno vypnúť a reštartovať, ani sa nedá operatívne regulovať jeho ťah. Hneď ako je zapálený, má všetko potrebné na činnosť a horí, kým nedôjde palivo. Pokročilejšie konštrukcie dokážu regulovať ťah počas činnosti pomocou otvorov, ktoré vypúšťajú plyny mimo dýzy, alebo pomocou špeciálneho prispôsobenia geometrie paliva na dosiahnutie rôzneho ťahu v daných fázach letu. Niektoré moderné motory môžu byť zastavené a reštartované. Využíva sa buď systém pre uhasenie reakcie v spaľovacej komore, alebo sú motory zostavené z niekoľkých postupne zapaľovaných segmentov (napr. Space Shuttle Solid Rocket Booster). Moderné motory môžu disponovať dodatočnými zariadeniami, ako napríklad systémom smerovania dýzy, navádzacím systémom, sebadeštrukčným systémom, padákom, menšími pomocnými motormi atď.
Rozdelenie rakiet Všeobecne sa pojem raketa používa pre všetko, z čoho šľahajú plamene a dokáže to letieť vysokou rýchlosťou. No nie je tomu tak. Ako príklad sa dá uviesť raketa s plochou dráhou letu. V tomto prípade ale nejde vôbec o raketu, ale bezpilotné lietadlo používajúce prúdový a nie raketový motor. Z tohoto ohľadu sa teda hovorí o strelách s plochou dráhou letu. Podobne je to aj pri torpédach. Rakety sa delia na niekoľko kategórií: rakety – sú to jednostupňové raketové zariadenia, ktoré sa používajú hlavne vo vojsku pre dopravu trhavín k cieľu. Patria sem aj viacstupňové taktické rakety. sondážna raketa – je raketa s vedeckým nákladom s rýchlosťou letu nižšou ako orbitálnou. Experimenty prebiehajú obvykle niekoľko minút počas zotrvačného vzletu a následného pádu. Pristátie býva riadené padákom. raketové nosiče (nosné rakety) – ich úlohou je doprava nákladu do vesmíru (na parkovaciu dráhu) a jeho urýchlenie na 1. kozmickú rýchlosť. Majú často 1 – 2 raketové stupne a niekedy sú doplnené pomocnými štartovacími motormi (často na TPL – tuhé pohonné látky). Zväčša vychádzajú z vojenských taktických rakiet. raketový ťahač – ide o posledný raketový stupeň, ktorým je doplnený raketový nosič. Jeho úlohou je dopraviť náklad na tvz. prechodovú alebo výslednú dráhu. Kategória:Zbrane Kategória:Letectvo
Návrat z kozmu Pristávanie raketoplánu Nepilotované telesá sa vracajú z kozmu na Zem len zriedkavo. Veľa nepotrebných dielov, napríklad vyhorených stupňov nosných rakiet alebo nefunkčných družíc, cielene zhorí v zemskej atmosfére. Iné zostávajú po dlhú dobu na zemskej orbite (kozmický odpad), heliocentrickej dráhe, únikovej dráhe zo slnečnej sústavy alebo dopadnú na povrch telesa, ktoré skúmali (napríklad na povrch Mesiaca, planéty a pod.). K návratu sú projektované sondy so vzorkami, v minulosti sa vracali špionážne a testovacie družice. Teleso sa na Zem môže vrátiť vlastnými silami alebo (veľmi zriedkavo) v nákladovom priestore raketoplánu. Pokiaľ sa vracia samo, je nevyhnutné, aby malo zachované schopnosti manévrovania a aby jeho povrch bol chránený tepelným štítom. Pri opätovnom vstupe do atmosféry, ktorý sa uskutoční vysokou rýchlosťou, sa začne silne trieť o častice atmosféry, ktoré jeho povrch zahrejú na vysokú teplotu. Okolo telesa sa vytvorí stĺpec ionizovaného plynu podobne ako pri meteoroch. V tejto fáze letu sú možnosti vysielania jeho údajov na Zem veľmi obmedzené a prerušované. V záverečnej fáze letu, kedy teleso svojim pohybom už neionizuje vzduch okolo seba, sa na finálne zabrzdenie a mäkké dosadnutie telesa používa väčšinou padák. Ďalšou možnosťou (používanou popri padáku) sú brzdiace trysky. Jedine raketoplán bol schopný pristáť podobným spôsobom ako bezmotorové lietadlo vďaka vlastným aerodynamickým schopnostiam. Po väčšinu svojej prevádzky raketoplán tiež používal pri pristátí padák, ale len ako prostriedok na skrátenie dojazdu po dosadnutí hlavného podvozku na pristávaciu dráhu.
Pozri aj  Nosná raketa Zoznam kozmických letov s ľudskou posádkou Zoznam nosných rakiet Výskum vesmíru Kategória:Kozmonautické zoznamy
Skúšobný štart americkej rakety Minuteman III. Balistická raketa (alebo balistická strela , ) je strategická raketa schopná dopraviť s vysokou presnosťou (kruhová odchýlka väčšinou do 500 metrov) na rôznu vzdialenosť (od stoviek do 12 000 km) bojovú hlavicu (), vybavenú konvenčnou výbušninou alebo častejšie jadrovú alebo termonukleárnu nálož. Bojová hlavica je u rakiet s väčším doletom umiestnená v špeciálnom puzdre nazývanom návratové teleso, ktoré je vybavené tepelnou ochranou, umožňujúcou prekonať vysoké tepelné namáhanie spôsobené aerodynamickým ohrevom počas zostupu atmosférou k cieľu. Niektoré balistické rakety s vyšším doletom môžu navyše niesť viac samostatne navádzaných návratových telies a niekoľko tzv. klamných hlavíc, väčšinou nafukovacích z pokovanej umelohmotnej fólie, ktoré majú za cieľ sťažiť systémom protiraketovej obrany účinný zásah proti blížiacim sa projektilom. Moderné balistické rakety používajú motory na tuhé pohonné látky, ktoré majú z vojensko-operačného hľadiska množstvo výhod, z ktorých hlavné sú dlhodobá skladovateľnosť v stave bojovej pohotovosti, vysoká spoľahlivosť a relatívne bezpečná obsluha a údržba. Istou nevýhodou je trochu menšia výkonnosť v porovnaní s raketami na kvapalné pohonné látky; pokrok vo vývoji heterogénnych tuhých pohonných látok v posledných desaťročiach však aj tento rozdiel značne znížil.
Kozmodrómy pozostávajú zo základne a streleckého sektoru. Na základni sú umiestnené odpaľovacie rampy. Tie sa zvyčajne skladajú z vypúšťacieho stolu, kde je umiestnená raketa, pod raketou býva šachta pre odvod spalín a z boku býva veža, nesúca kábelové vedenie a potrubie dopravujúce pohonné látky do nádrže rakety. Druhá veža býva montážna, ktorá sa pred štartom odklápa či odvezie bokom. Z nej vstupujú kozmonauti do kozmickej lode na špici rakety. Na kozmodróme sú taktiež montážne haly a niekedy aj riadiace letová strediská. Súčasťou základne kozmodrómu býva tiež letisko, či plocha pre pristátie helikoptér, prípadne aj prístav. Pod tzv. pomocné zóny kozmodrómu spadajú napríklad sklady kvapalných pohonných hmôt, obytné priestory, výcvikové stredisko, riaditeľstvo a administratívne zložky kozmodrómu, zóny zabezpečujúce dodávku energie a zásobovanie, opravovne, meteorologické stredisko, vyhľadávací a záchranný komplex a iné.
Koncepcia Schéma suborbitálneho letu, A - štart, B - pristátie, G - ťažisko Zeme, S - stratosféra, 1 - vzlet, 2 - mikrogravitácia, 3 - návrat. Zotrvačný let prebieha po elipse, v ktorej ohnisku sa nachádza ťažisko Zeme. Obvykle sa sondážna raketa skladá z rakety s motorom na tuhé palivo a užitočného, vedeckého, nákladu. Let prebieha po eliptickej obežnej dráhe pretínajúcej povrch Zeme, s vertikálnou polosou. Dosiahnutie vrcholu - apogea - nastáva za menej ako 30 minút, zvyčajne medzi 5. až 20. minútou letu. Raketa po spotrebovaní paliva v prvom stupni sa oddelí a odpadne, pričom náklad pokračuje v lete samostatne a po dosiahnutí apogea a návrate do stratosféry pristane na zemi padákom.
Podobné systémy Orion Launch Abort System Únikový manéver je možné vykonať aj pomocou RCS a hlavných motorov lode, ale tento postup je možné vykonať iba vo veľkých výškach a nehodí sa tak pre použitie pri najkritickejšej fáze letu, pri vzostupe hustými vrstvami atmosféry. Kozmické lode Gemini únikový systém nemali, ale kozmonauti sedeli na vystreľovacích sedadlách, podobne ako v bojových lietadlách. Vystreľovacie sedadlá boli použité aj na raketoplánoch Space Shuttle a Buran. Na Space Shuttle boli zrušené a namiesto nich sa počíta s únikom posádky pomocou padákov. Únik tak možno vykonať len za predpokladu, že Orbiter bude plachtiť a bude stabilný. Raketoplán Buran nikdy s posádkou neletel a mal mať vystreľovacie sedadlá a separátny strešný poklop pre každé sedadlo. Súkromná spoločnosť Excalibur Almaz plánuje použitie podobného systému na svojej lodi, odvodené od sovietskej lode TKS.
Umelecké stvárnenie plachetnice Cosmos 1 obiehajúcej okolo Zeme. Slnečná plachetnica je kozmické plavidlo, ktoré je poháňané tlakom dopadajúceho slnečného, alebo prípadne aj iného žiarenia na veľkú odrazovú plochu. Pretože plocha musí byť čo najväčšia, pripomína plachtu. Kozmické plavidlo je potom urýchľované v smere normály k plachte podobne, ako vietor poháňa klasické námorné plachetnice. Nakláňaním plachty možno regulovať zrýchlenie a smer letu. Vďaka fyzike letov na obežnej dráhe je možné letieť aj smerom k Slnku, stačí iba spomaliť. Pretože tlak žiarenia je veľmi malý, je veľmi malé tiež zrýchlenie, pôsobí však neustále a to bez pohonných hmôt. Pre dosiahnutie využiteľného zrýchlenia okolo 1 mm·s−2 je potrebná veľkosť plachty rádovo stovky metrov až kilometrov pri veľmi malej hmotnosti plachty. Je potrebné zdôrazniť, že plachetnica nie je poháňaná slnečným vetrom, ale v podstate iba žiarením. Tlak častíc slnečného vetra je asi 10 000-krát menší. Plachetnica je vhodná najmä pre medziplanetárne lety a pre vysoké dráhy nad Zemou, a to skôr s ľahším nákladom. Nedá sa použiť pre štart zo Zeme a je veľmi nevhodná pre nízke obežné dráhy. Prvé zmienky o možnosti „plachtenia“ sú už u Johannesa Keplera, neskôr u J. Verna, v 60. rokoch bola predstava plachty spopularizovaná Cordwainerom Smithom v poviedke The Lady who Sailed the Soul (1960) a Arthurom Charlesom Clarkom v poviedke The Wind from the Sun (1972). Pokus o vypustenie slnečnej plachetnice Cosmos 1 21. júna 2005 sa nevydaril.
Europaturm Europaturm je 337,5 m vysoká telekomunikačná veža v nemeckom meste Frankfurt nad Mohanom. Po Fernsehturm v Berlíne je druhou najvyššou vežou v Nemecku. Výstavba začala v roku 1974 a skončila sa o 5 rokov neskôr. Dizajn stavby vytvoril architekt Erwin Heinle. Po dokončení mala veža výšku 331 m a bola najvyššou stavbou v Západnom Nemecku. Bez antény má veža výšku 295 m. Pri úrovni terénu má železobetónová nosná konštrukcia hrúbku 59 metrov, čo je najviac z podobných stavieb na svete. V roku 2004 bola vymenená anténa a veža dosiahla svoju súčasnú výšku 337,5 m. Na vrchole sa nachádza vyhliadková plošina s panoramatickým výhľadom na okolie. Do roku 1999 veža zastrešovala reštauráciu a diskotéky ale odvtedy je pre verejnosť uzavretá.
Externé odkazy  Kozmodróm na MEK Družica ESA štartuje z Číny Kozmodróm na SPACE40
Schematický obrázok usporiadania slnečnej sústavy spolu s názvami jednotlivých objektov (vzdialenosti ani veľkosti nie sú v správnej mierke) Slnečná sústava je planetárna sústava hviezdy Slnko, do ktorej patrí aj Zem. Skladá sa zo Slnka a všetkých telies, ktoré obiehajú okolo neho; (planét, trpasličích planét, planétok, komét, mesiacov, meteoroidov, medziplanetárneho plynu a prachu), rovnako ako aj prostredia, v ktorom sa tento pohyb uskutočňuje. Zem je treťou planétou slnečnej sústavy. Slnečná sústava je súčasťou oveľa väčšieho komplexu pozostávajúceho z množstva hviezd a medzihviezdnej hmoty – Galaxie. Všetky telesá slnečnej sústavy sa pohybujú po dráhach, ktoré sa nazývajú kužeľosečky. Sú to kružnica, elipsa, parabola a hyperbola. Pri svojom obehu okolo Slnka sa telesá riadia Keplerovými zákonmi, aj keď nimi nie je možné opísať pohyb všetkých telies slnečnej sústavy úplne presne, pretože okrem gravitačného poľa na ne pôsobia ešte aj iné sily, ako napr. odpor prostredia. Gravitačné pôsobenie Slnka udržiava veľké telesá slnečnej sústavy na obežných dráhach (pohybujú sa v uzavretých krivkách – elipsy a kružnice), menšie telesá sa môžu okrem uzavretých kriviek pohybovať aj po otvorených krivkách (po parabolách a hyperbolách). Na meranie vzdialeností v slnečnej sústave sa často používa jednotka vzdialenosti známa ako astronomická jednotka (skratka AU). Jej veľkosť zodpovedá strednej vzdialenosti Zeme od Slnka, čo je . Najbližší bod k Slnku na dráhe nejakého telesa sa nazýva perihélium, najvzdialenejší afélium. Základná rovina, voči ktorej určujeme sklon obežných dráh telies sa nazýva rovina ekliptiky. Je to rovina, v ktorej obieha Zem okolo Slnka. Astronómovia už poznajú množstvo planetárnych sústav sformovaných okolo iných hviezd, ako je Slnko. Mnohé zo zatiaľ objavených sústav sa však v množstve parametrov výrazne odlišujú od slnečnej sústavy, napríklad niektoré ich obrie planéty obiehajú oveľa bližšie k materskej hviezde. Jedným z prvých výsledkov výskumu mimoslnečných planét (tzv. exoplanét) je poznanie, že okolo hviezd slnečného typu sa nemusia nachádzať planetárne sústavy podobné slnečnej sústave.
Svätý Timotej sa narodil v maloázijskej Lystre. Jeho matka Euniké bola Židovka, jeho otec bol Grék. Známa je aj Timotejova stará matka Lojda (Lois), ktorá mala spolu s jeho matkou obrovský vplyv na Timotejovu výchovu v duchu kresťanstva. Počas svojej druhej misijnej cesty do Lystry sa Timotej vďaka svojej horlivosti stal pomocníkom apoštola Pavla a odišiel z rodného domu, podľa niektorých názorov v tomto období prijal aj kňazskú, resp. biskupskú vysviacku. Timotej následne apoštola Pavla sprevádzal na jeho cestách po gréckych krajinách, vo viacerých listoch apoštola Pavla býva spomínaný ako spoluodosielateľ. Apoštola Pavla Timotej sprevádzal aj v období jeho väzenia. Po Pavlovej smrti sa podľa cirkevnej tradície vrátil do Efezu, kde pôsobil ako biskup. Podľa neskorších kresťanských správ bol Timotej zavraždený okolo roku 97 počas toho, ako sa pokúšal odvrátiť ľudí od pohanských osláv na počesť boha Dionýza, historické doklady však jeho mučenícku smrť nespomínajú. Pochovaný bol v Efeze, kde jeho telo zotrvalo až do roku 356, keď boli jeho pozostatky cisárom Konštansom II. prenesené do Konštantínopola, kde boli až do roku 1204 uchovávané v Chráme svätých Apoštolov. Po IV. križiackej výprave boli pravdepodobne prenesené na západ a dnes sa predpokladá, že sú uchované v talianskom meste Termoli.
Biskupi  Apoštolskí exarchovia Ivan Ljavinec (19962003) Ladislav Hučko (2003) Svätiaci biskupi Ján Eugen Kočiš (20042006)
Udelené biskupské svätenia  Hlavný svätiteľ Anton Fetser, 1906, pomocný biskup veľkovaradínsky, neskôr biskup rábsky (Győr) Imrich Bjelik, 1913, Belopotockého nástupca vo funkcii poľného vikára Hlavný spolusvätiteľ Wolfgang Radnai, 1902, pomocný biskup veľkovaradínsky, neskôr biskup banskobystrický Mikuláš Széchenyi de Sárvár et Felsővidék, 1902, biskup rábsky a neskôr biskup veľkovaradínsky Augustín Fischer-Colbrie, 1905, pomocný biskup-koadjútor a neskôr sídelný biskup košický Hermann Zschokke, 1910, pomocný biskup viedenský
Biskup Dňa 4. júna 1992 bol pápežom sv. Jánom Pavlom II. vymenovaný za pomocného biskupa Spišskej diecézy a titulárneho biskupa sídla Castellum Titulianum. Biskupskú vysviacku prijal 11. júla 1992 v Spišskom Podhradí – Spišskej Kapitule. Vysvätil ho Mons. František Tondra, spišský diecézny biskup spolu s Mons. Giovannim Coppom, apoštolským nunciom v Česko-Slovensku a Mons. Jánom Sokolom, trnavským arcibiskupom a metropolitom Slovenska. Za biskupské heslo si zvolil Metanoia, oboedientia et spes - Pokánie, poslušnosť a nádej. Po nástupe do úradu nového spišského diecézneho biskupa Mons. Štefana Sečku bol opäť 12. septembra 2011 potvrdený v úrade generálneho vikára Spišskej diecézy. 16. októbra 2014 bol slávnostným kazateľom na Trnavskej novéne v Bazilike sv. Mikuláša v Trnave, kde predniesol kázeň na tému Panna Mária verne stála pod krížom. Dňa 15. októbra 2015 pápež František prijal jeho zrieknutie sa úradu pomocného biskupa Spišskej diecézy a stal sa emeritným biskupom.
Externé odkazy  Život svätých pustovníkov Svorada-vyznavača a Benedikta-mučeníka od päťkostolského biskupa Maura z polovice 11. storočia Kategória:Úmrtia v 1034 Kategória:Slovenskí katolícki svätci Kategória:Pustovníci Kategória:Osobnosti na slovenských poštových známkach Kategória:Kanonizovaní Gregorom VII.
Blahorečenie 30. septembra 2017 ho v mene pápeža Františka v Bratislave-Petržalke pri Kostole Svätej rodiny blahorečil Angelo kardinál Amato SDB, prefekt Kongregácie pre kauzy svätých. Hlavnými koncelebrantmi boli Stanislav Zvolenský, arcibiskup-metropolita bratislavský, don Ángel Fernández Artime SDB, hlavný predstavený rehole saleziánov, Jozef kardinál Tomko a Giacomo Guido Ottonello, apoštolský nuncius na Slovensku. Pápež stanovil deň liturgickej spomienky na blahoslaveného Titusa na 8. január.
Benetus (po slovensky: Beňo, Beňäta; po latinsky: Benetus; po maďarsky: Beneta) ( ? – † ?1055) bol v rokoch 1046-1055 ostrihomským arcibiskupom. Z Väčšej legendy o sv. Gerardovi sa dozvedáme, že po vypuknutí nepokojov v Uhorsku v roku 1046 uteká do bezpečia spolu s čanádskym biskupom Gerardom, nitrianskym biskupom Bystríkom a jágerským biskupom Buldom do opevneného kráľovského sídla Stoličného Belehradu (maď. Székesfehérvár). Po správe, že sa kráľoviči Ondrej a Levente blížia k Pešti, sa biskupi rozhodli, že ich pôjdu privítať, aby jedného z nich korunovali uhorským kráľom. Keď sa biskupi priblížili k peštianskemu prievozu, dostihlo ich pri Dunaji vojsko pohanského Vatu, ktoré na nich zaútočilo z hory Kelen s úmyslom ich usmrtiť. Spŕška kameňov, ktorá biskupov zasiahla, biskupa Buldu smrteľne zranila. Biskupi Gerard a Bystrík boli tiež umučený. Jedine Benetu zachránil knieža Ondrej z rúk pohanov. Benetus Kategória:Uhorsko Benetus
Kňaz a biskup Kňazskú vysviacku prijal vo veku 24 rokov 20. júla 1969. Študoval na Pápežskej univerzite Gregoriana a Biblickom inštitúte v Jeruzaleme. V auguste 1979 ho pápež Ján Pavol II. vymenoval za arcibiskupa arcidiecézy Konakry. Biskupskú vysviacku mu udelil kardinál Giovanni Benelli 8. decembra 1979. V tento deň bol najmladším biskupom na svete.
Svätý apoštol Matúš Evanjelista Svätý Matúš , pôvodné meno Lévi , syn Alfea, jeden z Dvanástich Ježišových apoštolov. Podľa Nového Zákona bol mýtnikom v Kafarnaume v Galilei. Pod vplyvom stretnutia s Ježišom zanechal svoje v tej dobe lukratívne povolanie a pridal sa k Ježišovým učeníkom. Svätý Matúš je podľa starej kresťanskej tradície autorom prvého z evanjelií. V Novom zákone vystupuje pod menom Matúš na piatich miestach (Mt 9,9).
Životopis O pôvode tohto muža existuje niekoľko hypotéz. Pochádzal z okolia Nitry. Vzdelanie získal v kláštore na Zobore, kde bol scholastikom. Vysvätený bol v benediktínskom kláštore sv. Martina na Panónskej hore (Pannonhalma, Maďarsko), kde sa stal neskôr opátom (1034). Podľa Bratislavských análov z 13. storočia bol v roku 1036 ustanovený za biskupa v Päťkostolí ( Pécs , Maďarsko).
Svätý Timotej (; Lystra, Lykaónia, Malá Ázia, 1. storočie† okolo 97, Efez) bol prvokresťanský biskup, žiak a blízky spolupracovník svätého Pavla. V kresťanských cirkvách sa uctieva ako svätý a mučeník, vo východných cirkvách aj ako apoštol, pretože podľa tradície patril medzi 70 (resp. 72) Ježišových širších učeníkov. V Novom Zákone sa nachádzajú dva Pavlove listy adresované Timotejovi. Timotej sa stal biskupom v Efeze, tam údajne aj zomrel mučeníckou smrťou. Katolícka cirkev a luteráni si jeho pamiatku pripomínajú 26. januára (katolíci spolu so svätým Titom), niektoré cirkvi aj 24. januára, východné pravoslávne a orientálne cirkvi 22. januára a 4. januára v rámci slávenia soboru 70 (72) apoštolov. Býva uctievaný aj ako patrón proti črevným a zažívacím ochoreniam. V biblických epištolách je spomínaný sedemnásťkrát, šesťkrát v Skutkoch apoštolov a raz v Liste Hebrejom. Listy Timotejovi ho predstavujú ako strážcu apoštolskej tradície proti kacírstvu a nemorálnosti.
Detstvo a panovanie v Novgorode Najstaršia písomná zmienka o detstve Sviatoslava I. sa datuje do roku 944 a hovorí sa o nej v rusko-byzantskej zmluve kniežaťa Igora I. V roku 945 Igora I. kvôli problémami s vysokými daňami zavraždili Drevľania. Jeho manželka Oľga sa stala regentkou svojho 3-ročného syna, ktorý o rok neskôr (946) pomstil smrť svojho otca. „…hodiac kopiju do davu Drevľanov, kopija preletela pomedzi uzdu koňa a udrela koňa do nôh, a to bol ešte Sviatoslav malé dieťa. I povedali Sveneld (vojvoda) a Asmud (pomocník): „Knieža už začalo vládnuť, družina, nasledujme knieža!““ Igorova družina porazila Drevľanov a následne si ich Oľga podmanila. Podľa záznamov v Nestorovom letopise sa Sviatoslav I. počas svojho detstva zdržiaval pri matke v Kyjeve. Tento fakt však protirečí zisteniu známeho byzantského imperátora Koštantína VII., ktorý v jednej zo svojích prác z roku 949 napísal: „Prídúci z Ruska do Konštantínopolu poslovia, cestovali z Nemogardu spolu so svojimi panovníkmi – Sfendoslavom, synom Igora, vládcu Ruska.“
Nástupcovia Po Teodorichovej smrti sa jeho nástupcom stal vnuk Atalarich, ktorý však bol neplnoletý, preto sa vlády ujala Teodorichova dcéra Amalaswintha.