TUKE-KEMT/reranking-skquad huggingface dataset:
Popis Trojosovo stabilizovaná sonda s telom v tvare kvádra o rozmeroch 1,04×1,45×1,40 m je vybavená dvoma výklopnými otočnými panelmi štvorcového tvaru s plochou 2×1.4 m2 fotovoltaických batérií dodávajúcich maximálne 1 200 W (na začiatku činnosti pri Venuši) resp. minimálne 500 W elektrickej energie (na konci aktívneho života). Obsahuje tiež dobíjateľné palubné akumulátorové batérie. Na palube sondy sú umiestnené nasledujúce experimenty: infračervená kamera IR1 Infra Red 1 pre snímanie povrchu Venuše s detekčným prvkom Si-CDS/CCD (3 spektrálne kanály, 0,90, 0,97 a 1,01 µm, zorný uhol 12°, 1024×1024 px); infračervená kamera IR2 Infra Red 2 pre snímanie oblačnosti v atmosfére Venuše s detekčným prvkom PtSi-CDS/CCD (5 spektrálnych kanálov, 1,65, 1,735, 2,02, 2,26 a 2,32 µm, zorný uhol 12°, 1040×1040 px); kamera LIR Long-wave Infra Red pre dlhovlnnú infračervenú oblasť na snímkovanie oblačnosti a zisťovanie jej teploty s bolometrom ako detekčným prvkom (vlnová dĺžka 10 µm, zorný uhol 12°, 240×320 px); ultrafialová kamera UVI Ultraviolet Imager pre snímkovanie oblačnosti v ultrafialovej oblasti na zisťovanie obsahu oxidu siričitého a ďalších zlúčenín vo vyššej atmosfére s detektorom Si-CCD (spektrálny obor 293 a 365 nm, zorný uhol 12°, 1024×1024 px); kamera LAC Ligtning and Airglow Camera pro registráciu bleskov a chemickej luminiscencie atmosféry s viacanódovou lavínovou fotodiódou APD Avalanche Photodiode ako detektorom (spektrálny obor 543,5, 557,7 a 777,4 nm, zorný uhol 16°, 8×8 px); ultrastabilný oscilátor USO =Ultra-stable Oscillator pre radioastronomické zákrytové meranie štruktúry atmosféry Venuše. Sonda je určená na podrobný prieskum atmosféry, oblačnosti a povrchu planéty Venuše, vrátane hľadania stôp možného recentného vulkanizmu. Údaje sú vysielané na Zem v pásme X (8 GHz) cez parabolickú anténu s priemerom 1,6 m s vysokým ziskom, alebo cez jednu z 2 antén. Pre príjem povelov slúžia 2 všesmerové antény. Orientáciu sondy v priestore zaisťujú detektory Slnka, sledovače hviezd a uhlomerné gyroskopy. Orientačný a stabilizačný systém zabezpečuje presnosť orientácie na ±0.1° a stabilitu ±0.01°. Ako výkonné prvky orientácie slúžia 4 silové zotrvačníky (kapacita momentu 2×20 Nms a 2×4 Nms) a systém 12 motorčekov na jednozložkové KPL (hydrazín). Sú 4 o ťahu 4×3 N a 8 o ťahu 8×23 N, používajú sa aj na menšie korekcie dráhy. Pre veľké korekcie dráhy slúži motor s keramickou (nitrid kremíka, Si3N4) spaľovacou komorou a tryskou o ťahu 500 N na dvojzložkové KPL (hydrazín a oxid dusičitý). Predpokladaná doba aktívnej životnosti je 4,5 roku.
Cassini je kráter na Marse pomenovaný na počesť talianskeho astronóma Giovanniho Cassiniho. Má približne 415 km v priemere a nachádza sa na súradniciach 327,9°Z 23,8°S.
Galéria Súbor:Atlas Rev09.2x.jpg|Atlas, fotografia sondy Cassini z 8. júna 2005 Súbor:Atlas with rings.jpg|Atlas v porovnaní s A a B prstencami, Cassini Súbor:Atlas - Voyager 1.jpg|Atlas, fotografia zachytená sondou Voyager 1 Súbor:PIA17206-SaturnMoon-Atlas-Flyby-20151206.jpg|Atlas, fotografia zo sondy Cassini z 6. decembra 2015
Canso je kráter Marsu. Nachádza sa 450 km západne od miesta pristátia Viking 1, mierne severovýchodne od Lunae Planum a západne od Chryse Planitia. Kráter je pomenovaný podľa rybárskeho mesta Canso v Novom Škótsku. Meno bolo oficiálne potvrdené v Marťanskom povrchovom názvosloví v roku 1988 Medzinárodnou astronomickou úniou (IAU).
Scandia Tholi je vrch na povrchu Marsu blízko severnej polárnej oblasti, čo má za následok, že oblasť je vystavována pôsobeniu marťanskej zimy. V tom období sa tu vyskytuje „snehová“ pokrývka,, ktorá je tvorená oxidom uhličitým. Pomenovaná bola v roku 2003. Hora má základňu s veľkosťou 480 km.
Poznámky  Sonda Opportunity raz zapadla do sypkého materiálu v pieskovej dune 26. apríla 2005, keď skúmala oblasť Meridiani Planum. Po šiestich týždňoch sa Opportunity podarilo vymaniť z piesku pomocou riadenia zo snímok, ktoré sonda odfotila. Po očistení panelov sondy Opportunity, keď hrozilo ukončenie misie, mala viac energie a prehrievala sa, a preto ju pracovníci museli vypínať. Rover Opportunity objavil blízko miesta geologicky usporiadané dlaždice, ktoré naznačovali, že sa na Marse mohol vyskytovať v minulosti život. Taktiež drží rekord za najdlhšiu prejdenú vzdialenosť na inej planéte ako je Zem. Rover Curiosity je najväčším a najťažším vozidlom NASA na Marse. Pristál na Marse v roku 2012 a stále pracuje. Soujourner nebol prvým roverom na Marse – ten bol PrOP-M zo sond Mars 2 a 3, lenže sonde Mars 2 zlyhal pristávací systém a tvrdo dopadla na povrch, zatiaľ čo sonda Mars 3 na povrch úspešne pristála, no kontakt s ňou bol stratený 14,5 sekundy po pristátí, takže rover PrOP-M nebol na povrch nasadený. Jeho existencia bola utajovaná takmer 20 rokov. Rover Spirit bol prvým z dvoch vozidiel misie Mars Exploration Rover americkej NASA. Pristál na Marse v roku 2004 a pracoval viac než 6 rokov. Preskúmal kráter Gusev a objavil dôkazy o minulej existencii vody na Marse. Rover Perseverance má prvé vzorky marťanských hornín, ktoré sa plánujú vrátiť na Zem v roku 2031. Skala Rochette, z ktorej vzorky pochádzajú, je tvorená čadičom a obsahuje soľné minerály, ktoré naznačujú prítomnosť podzemnej vody.
Miesto pristátia: Challenger Memorial Station  Opportunity pristála na pláni Meridiani (354,4742°v. d.; 1,9483°j. š.) asi od stredu pristávacej elipsy. Aj keď je Meridiani plochá planina bez kameňov, Opportunity sa počas pristátia obalená ochrannými vakmi dokotúľala do malého a plytkého impaktného krátera, neskôr pomenovaného Eagle (angl. „orol“) podľa amerického lunárneho modulu, ktorý ako prvý s ľudskou posádkou pristál na Mesiaci. Kráter Eagle má priemer 20 - 22 metrov. Vďaka blízkosti marťanského rovníka sa táto lokalita dokáže výnimočne zohriať až na +20°C, no teploty v nej môžu klesnúť až na -73°C. Ešte v deň pristátia sa odklopili tri trojuholníkové panely pristávacieho aparátu, ktoré obaľovali rover počas letu. Vozidlo rozložilo svoje solárne panely a vysunulo kamerový stožiar. Na mieste pristátia vozidlo zostalo dva týždne, kým nevysunulo kameru hore, aby malo lepší rozhľad. Útvar Stone Mountain v oblasti Meridiani, jeden z prvých cieľov výskumu rovera Terén v mieste pristátia je veľmi tmavý, sčasti pokrytý piesočnými alebo prachovými nánosmi. Z nich vystupujú horniny podložia. Na podrobnejších záberoch vedci rozoznali v horninách podložia výraznú vrstvovitosť. Na farebných snímkach sú v prachovom nánose zreteľné svetlejšie škvrny, ktoré vznikli, keď sa tadiaľ kotúľal pristávací aparát. Toto miesto nebolo pred pristátím Opportunity podrobne preskúmané sondou Mars Global Surveyor, aj keď táto sonda dodatočne zhotovila snímky miesta pristátia Opportunity s rozlíšením /pixel a o päť dní neskôr dokonca /pixel. Na snímkach sa dá nájsť aj miesto prvého dotyku pristávacieho puzdra povrchu Marsu a prach odfúknutý brzdiacimi raketami. Geológovia privítali skutočnosť, že sonda pristála vo vnútri kráteru, pretože mali možnosť skúmať hlbšie časti terénu. Vo vzdialenosti necelého kilometra sa nachádzal väčší, asi 150 metrový kráter neskôr pomenovaný Endurance (angl. „trpezlivosť“). Názov krátera odrážal náročnosť jeho dosiahnutia. 28. januára 2004 NASA oznámila, že miesto pristátia bolo pomenované na pamiatku siedmich astronautov poslednej misie raketoplánu Challenger , ktorí prišli o život v roku 1986, keď raketoplán krátko po štarte explodoval. Miesto pristátia Spiritu bolo zase pomenované na pamiatku obetí havárie raketoplánu Columbia. Mená všetkých ostatných pozorovaných a skúmaných útvarov v mieste pristátia sú však neoficiálne a zaviedli ich vedci Jet Propulsion Laboratory (JPL) pre vlastné potreby.
Maxwell Montes Pohorie Maxwell Poloha 65,2° N 3,3° E Max. výška 11,6 km Priemer 797 km Názov Maxwellovo pohorie (lat.) Maxwell Montes ( Maxwellovo pohorie alebo pohorie Maxwell ) je horské pásmo na severnej pologuli Venuše. Nachádza sa v ňom aj najvyšší bod Venuše, ktorý siaha vyše 10 kilometrov (podľa iných zdrojov 8 až ) nad úroveň okolitých nížin a nad priemerný povrch Venuše. Pohorie je dlhé a je súčasťou rozsiahlej vysočiny Ishtar Terra . Pohorie je okrem výšky výnimočné tým, že ako jeden z mála útvarov na Venuši nemá ženské meno, ale je pomenované podľa význačného fyzika J. C. Maxwella. Na východe horstvo klesá k oblasti Fortuna Tessera , jeho západné časti sú komplexom hrebeňov a brázd. Sú mimoriadne strmé, údaje zo sondy Magellan odhalili, že juhozápadné úbočie má sklon 35°. Pohorie vzniklo pravdepodobne kolíziou dvoch kontinentálnych blokov podobne ako Himaláje. Stláčanie a praskanie kôry dvoch blokov napokon vyústilo do vrásnenia a prešmyku platní. Na východnom svahu Maxwell Montes sa nachádza dvojitý kráter. Jeho vonkajšia časť má priemer a hĺbku , vnútorný kráter má priemer a je hlboký , celý komplex je s najväčšou pravdepodobnosťou vulkanického pôvodu. Kategória:Pohoria na Venuši
Eagle je malý impaktný kráter na povrchu Marsu. V roku 2004 ho podrobne preskúmal robot Opportunity, jedno z dvoch pohyblivých vozidiel misie Mars Exploration Rover. Kráter sa nac´hádza v oblasti Meridiani Planum. Prieskum tohto kráteru pomocou robota Opportunity pomohol dokázať, že Meridiani Planum bolo kedysi dno oceánu.
thumb Tirana ((alb.: Qarku i Tiranës ) je kraj v Albánsku. Pozostáva z okresov Kavajë a Tirana, jeho hlavné mesto je Tirana. Na západe je pobrežie kraja Tirana omývané Jadranským morom. Na súši hraničí s týmito krajmi: Durrës: sever Dibër: severovýchod Elbasan: juhovýchod Fier: juh Kategória:Kraje v Albánsku
right|Najvyšší vrch pohoria Tibesti - Emi Koussi (fotografia z kozmickej stanice ISS.) Tibesti (po francúzsky) alebo Tibistí (po arabsky) je názov pohoria vulkanického pôvodu v severnom Čade. Jeho severné výbežky zasahujú až do Líbye. Najvyšší vrch je Emi Koussi (3 415 m). Za príčinu vulkanickej činnosti vedci považujú horúcu škvrnu a z nej stúpajúci roztavený materiál z plášťa. Podnebie v Tibesti je vlhšie ako v okolitej saharskej púšti, priemerné zrážky sú 12 cm ročne. Pohorie je známe jaskynnými maľbami z 5. tisícročia pred Kr., horúcimi prameňmi a gejzírmi lokality Soborum .
300px|Džungarsko a Tarimská panva (Taklamakan) sú oddelené pohorím Ťanšan Džungársko (často nesprávne Džungarsko ; mongolsky: Зүүнгар, Züüngar, ujgursky Jongghar, جوڭغار, v tradičnej čínštine 準噶爾 (Zhǔngá ěr), v zjednodušenej čínštine 准噶尔, rusky Джунгария, Džungarija) je geografická oblasť na severe Číny približne odpovedajúca severnej polovici dnešnej provincie Sin-ťiang. Zaberá plochu o rozlohe a zasahuje aj do západného Mongolska a východného Kazachstanu. V oblasti žijú predovšetkým Kazachovia, Ujguri, Kirgizi a Chanovia.
Pôvod názvu Sú dve verzie pôvodu názvu „Catamarca“. Prvá je odvodená z kečuánčiny (Quechua). V ňom znamená cata svah a marca pevnosť, čo znamená spolu pevnosť na svahu . Druhá verzia je odvodená z ajmarského jazyka, v ktorom catan (malá) a marca (mestečko) v spojení dáva malé mestečko .
Geografia Catamarca leží v údolí Valle de Catamarca, ktoré oddeľuje horské pásma Sierra de Ancasti a Sierra de Ambato, na rieke Rio del Valle . Hoci je podnebie pomerne suché, v okolí sa nachádzajú kvalitné pôdy, čo napomáha rozvoju poľnohospodárstva.
Mestá a sídla Súbor:Tirana from South.jpg|náhľad|Najväčším a hlavným mestom krajiny je Tirana Súbor:Tirana panorama 2016.jpg|náhľad|Skanderbegovo námestie v centre hlavného mesta Súbor:Durres harbor from the sea.jpg|alt=|náhľad|Námorný prístav Drač Sídelná štruktúra krajiny je ovplyvnená historickým vývojom tradičnej albánskej spoločnosti. V súčasnej dobe žije väčšina obyvateľov v mestách, urbanizácia dosahuje úroveň 60,3 % (v roku 2018). Všetky mestá populačne rastú, najmä v strednej časti pobrežnej nížiny. Počet vidieckych obyvateľov ďalej klesá, v horských dedinách dnes zostávajú bývať hlavne starší ľudia a malé deti. Hlavným a najväčším mestom Albánska je Tirana ( Tiranë ). Albánska metropola s celkovým počtom obyvateľov cez 850 tisíc je aj najhustejšie osídlenou časťou krajiny. Medzi ďalšie väčšie sídla patria prístavy Drač ( Durrës ) a Vlora ( Vlorë), priemyselné stredisko Elbasan či mestečko Skadar ( Shkodër ). Poradie Mesto Počet obyvateľov (2011) 1 Tirana 858 262 2 Durrës 201 519 3 Vlorë 141 513 4 Elbasan 126 703 5 Shkodër 102 075 6 Fier 85 845 7 Kamëz 66 841 8 Korçë 51 152 9 Berat 32 606 10 Lushnjë 31 105
Tivatská riviéra Pri meste sa nachádza osem pláží. Priamo v jeho centre leží piesočnatá pláž Belane a v tesnej blízkosti pláž Žua s cyprusovým a borovicovým hájom. Mnoho malých pláží tvoria brehy okolitých ostrovčekov Prevlaka a Sveti Marko. Na pobreží Tivatskej zátoky sa nachádzajú ďalšie pláže. Neďaleko prielivu Verige sa blízko majáku nachádza 200 m dlhá pláž Opatovo a u neďalekej osady Donja Lastva zhruba kilometrová pláž.
Do roku 2010 bolo s istotou známych iba päť impaktných kráterov na povrchu mesiaca. Ďalších 44 známych je však tiež veľmi pravdepodobne impaktného pôvodu. Staršie známe krátery sú silne erodované, zaplavené uhľovodíkmi alebo pochované v piesočných dunách. Najväčší kráter na Titane je Menrva s priemerom 425 km. Hustá atmosféra, v ktorej mnohé telesá zhoria, sa zaslúžili o to, že kráterov je menej než na porovnateľných telesách slnečnej sústavy. Druhým dôvodov malého množstva impaktných kráterov je prebiehajúca erózia, ktorá, podobne ako na Zemi, tieto útvary časom zahladzuje.
Pozri aj  Pád meteoritu 15. februára 2013 Tunguská udalosť
Izotopy Existujú dve alotropické formy titánu a päť prirodzene sa vyskytujúcich izotopov. 46Ti až po 50Ti. 48Ti je izotop s najväčším prirodzeným výskytom až (73.8%).
Geológia Mechanizmus sopečnej činnosti vulkánu Päktusan je stále predmetom diskusií, nakoľko existuje niekoľko názorov na jej vznik. Prvý predpokladá akrečné procesy na okrajoch čínskeho kratónu už od mezoproterozoika, prípadne subdukčné procesy pri poklese pacifickej dosky ešte pred otvorením Japonského mora, iné názory reprezentujú existenciu hot-spotu, ako príčinu vulkanizmu oblasti Päktusanu. Novšie merania rýchlostí seizmických vĺn, uskutočnené Geodynamickým výskumným centrom Ehimskej Univerzity v Japonsku zistili zlomový systém v spodných častiach kôry, tiahnuci sa v smere severovýchod-juhozápad pod sopkou Päktu-san a zasahujúcim aj pod vulkanické štruktúry Xianjindao a Čchugarjong v KĽDR a Lung-kang v severnej Číne, cez ktorý magma vystupuje k povrchu. Výstup magmy je zapríčinený dehydratačnými procesmi hornín a minerálov v poklesávajúcej pacifickej platni a následným výzdvihom horúceho astenosférického materiálu, čo spôsobuje rozchádzanie východnej časti eurázijskej platne, vznik riftových štruktúr v severovýchodnej Číne (Šandžinský graben, zlomová zóna Tančeng-Lujang) a na Sibíri (bajkalský rift) a vulkanizmus celej sopečnej reťaze Longgang, Päktu-san, Xianjindao a Čhung-njong-san. left|250px|Kaldera sopky Päktu-san s jazerom Čchondži - snímka z ISS. Erupcie Erupcia z roku 1050 bola jedna z najväčších za posledných 10 000 rokov (len erupcie sopiek Tambora, Crater Lake a Kikai boli väčšie). Sopka vyvrhla 150 km3 pemzy a popola, ktorý pokryl oblasť s polomerom 40 km. Táto erupcia vyformovala aj kalderu s rozmermi 5 × 3,5 km, ktorá je teraz zaliata vodou a známa ako jazero Čchondži (po čínsky Tianchi). Posledná erupcia bola zaznamenaná v roku 1702.
Lokalizácia krátera na polostrove Yucatán. Kráter Chicxulub (čítaj Číkšulúb) je impaktný kráter na Yucatánskom polostrove, ktorý vznikol pred asi 65,0 až 65,4 ± 0,2 miliónmi rokov v najvyššej kriede (datovaný na základe metódy 39Ar/40Ar). Je považovaný za možnú príčinu vyhynutia dinosaurov. Tento kráter bol vytvorený meteoritom o priemere až . Pri dopade spôsobil obrovskú tlakovú vlnu a do ovzdušia sa dostalo obrovské množstvo kamenia a sutín. Vedci spájajú vymieranie na hranici kriedy a terciéru s impaktom mimozemského telesa preto, že po celom svete možno v hraničných súvrstviach, sledovať vrstvu irídia, typický prvok obsiahnutý v meteoritoch. Kráter má priemer 170 – 180 kilometrov a je najlepšie zachovaným spomedzi 3 najväčších impaktných kráterov na Zemi. Na základe seizmického štúdia sa predpokladá, že tesne po impakte pred svojim kolapsom bol hlboký okolo . V rokoch 2001 až 2002 bol v oblasti krátera uskutočnený výskum, pri ktorom bol realizovaný vrt Yaxcopoil-1, ten poukázal na to, že hrubý komplex impaktných brekcií je oddelený od geologickej hranice krieda-terciér bohatej na irídium hrubou vrstvou vápencov s glaukonitom, ktoré sa museli usadiť v pokojnom prostredí. Tento objav poukázal, že dopad meteoritu v Chicxulub nemusí priamo súvisieť s vymedzovaním hranice kriedy a terciéru.
Výskyt Schéma karbonatitového vulkanického komplexu Väčšinou ide o staré, proterozoické horniny (napríklad archaické kratóny Ruska, Brazílie, Austrálie, Indie, USA, Kanady a Škandinávie), zo súčasnosti je známe jediná sopka, eruptujúca karbonatitové horniny – Ol Doinyo Lengai v Tanzánii. Celkovo bolo nájdených asi 300 karbonatitiových lokalít. Karbonatitový vulkanizmus je všobecne spojený s vnútroplatňovými extenznými štruktúrami, väčšinou v blízkosti ultrabázických alebo alkalických komplexov v asociácii s alkalickými silikátovými magmatitmi (ijolitmi, urtitmi, nefelínickými syenitmi, menej s pyroxenitmi, peridotitmi, kimberlitmi a lamprofýrmi).
Výskyt Výskyt bol zaznamenaný v mieste dopadu meteoritov napr. Diablov kaňon v Arizone. Okrem meteoritického pôvodu sa vyskytuje aj v kimberlitických horninách a bol pripravený aj umelo pri výskume možnej syntézy umelých diamantov. Priemyselne využívaným náleziskom lonsdaleitu by mohol byť napríklad impaktný kráter Popigaj na Sibíri v Rusku (priemer ~100 km, vek 35,7 ± 0,2 (2σ) miliónom rokov, 7. najväčší impaktný kráter na Zemi), kde dopadol chondritový asteroid pravdepodobne na ložisko grafitu. Existujú tu dve využívané náleziská impaktných diamantov vhodných na priemyslové využitie - Skaľnoe (Скальное) a Udarnoe (Ударное), tretie nálezisko (odhalené v roku 2012) je utajované a geologický prieskum bol dočasne zmrazený. V priestore kráteru Popigaj sú ťažiteľné hlavne priemyslové diamanty, ale obsah lonsdaleitu je vysoký a zásoby priemyslových diamantov na známych náleziskách odhadujú rusi na "triliony karátov" (stovky tisíc ton!).
Kúh-e Taftán alebo Kúhe Taftán alebo Taftán (z per. horúce miesto ) je v súčasnosti neaktívny stratovulkán, nachádzajúci sa v juhovýchodnom Iráne, asi 120 km južne od mesta Záhedán. Sopka je súčasťou vulkanického masívu, ktorý sa tiahne až do Pakistanu. Kúh-e Taftán má dve vulkanické centrá, severný kráter vyzerá viac zvetralo, kým južný, vyšší kráter je mladší, tiež sa v ňom nachádzajú aktívne fumaroly sírnych plynov (SO2, H2S). Hlásená erupcia z roku 1993 nebola potvrdená, pretože išlo len o výron roztavenej síry.
Tondano je masívna kaldera vulkanického pôvodu, nachádzajúca sa v severnom ramene ostrova Celebes. Kaldera má rozmery 20 × 30 km, jej vek sa odhaduje štvrtohory a jej dno je pokryté viacerými postkalderovými troskovými kužeľmi a lávovými prúdmi. Vo východnej časti sa nachádza jazero rovnakého mena. Na okrajoch kaldery sa nachádzajú viaceré mladšie vulkanické centrá, ako Soputan, Sempu, Lokon-Empung a Mahawu.
Koncom júla 2008 odborníci definitívne potvrdili, že na povrchu Titanu sa nachádza jazero tvorené etánom. Existencia jazier tekutých uhľovodíkov na povrchu Titanu sa predpokladala už dávno. Prvé objavené jazero leží v blízkosti južného pólu a jeho hladina pokrýva plochu asi 20000 km2. Je o niečo väčšie ako jazero Ontário, podľa ktorého dostalo aj meno. Etán vypĺňajúci jazero vznikol pôsobením ultrafialového žiarenia na molekuly metánu. Odparovaním z jazier sa zrejme dopĺňajú uhľovodíky v atmosfére.
Tematangi je atol v juhovýchodnej časti súostrovia Tuamotu v rámci Francúzskej Polynézie. Najbližším susedom je známy atol Mururoa, ležiaci približne na východo-juhovýchod. Od Tahiti je Tematangi vzdialený . Na dĺžku meria a na šírku . Po obvode je vačšinou úplne uzatvorený súvislým pásom súše, prerušeným len na severnej a západnej strane niekoľkými prietokmi.
Ostrovy a ostrovčeky Atol Nui pozostáva minimálne z 21 ostrovov a ostrovčekov: Fenua Tapu Meang Motupuakaka Pakantou Piliaieve Pongalei Talalolae Tokinivae Unimai a minimálne 12 ďalších ostrovčekov Najväčší, najjužnejší a najvýchodnejší ostrov je Fenua Tapu, ktorý nasleduje Meang, čo je najzápadnejší ostrov.
Nanumea Nanumea je atol štátu a súostrovia Tuvalu, umiestnený najviac severozápadne. Má 644 obyvateľov. Legendy hovoria, že prvými obyvateľmi boli dve ženy Pai a Vau. Nanumeančania oslavujú kresťanský sviatok Pati. Atol pozostáva minimálne zo 6 ostrovov: Lakena Lefogaki Nanumea Teatua a Taepoa Temotufoliki a minimálne ešte jeden ostrov Na hlavnom ostrove Nanumea je osada. Ostrov má dĺžku asi 3 km. Najväčšie ostrovy atolu sú samotná Nanumea, nasleduje Nakena a Temotufoliki.
Dejiny Etán bol prvýkrát synteticky pripravený v roku 1834 Michaelom Faradayom, ktorý rozložil elektrolýzou octan draselný. Výsledný produkt tejto reakcie si ale pomýlil s metánom a ďalej ho už neskúmal. Počas rokov 18471849 v snahe potvrdiť teóriu radikálov v organickej chémii Hermann Kolbe a Edward Frankland vyrobili etán redukciami etylkyanidu a etyljodidu s draslíkom a tak, ako to robil Faraday, elektrolýzou vodných octanov. Títo si však zmýlili etán (dimér metylu) s metyl radikálom. Túto chybu opravil v 1864 Carl Schorlemmer, ktorý ukázal, že produktom všetkých týchto reakcií bol v skutočnosti etán. Názov etánu pochádza z názvu éteru (vtedy názvu pre dietyléter).
3D model metánu s vyznačenými hybridizovanými orbitálmi sp3 Metán (iné názvy: bahenný plyn, banský plyn, zemný plyn, ľahký uhľovodík , traskavý plyn , karbán , metylhydrid ) je najjednoduchší uhľovodík. Je to pri bežných podmienkach bezfarebný plyn s chemickým vzorcom CH4. Čistý metán je bez zápachu, ale na komerčné účely sa zvykne zmiešavať s malým množstvom silno zapáchajúcich zlúčenín síry ako napríklad tetrahydrotiofén/THT/, ktoré mu dodávajú typický zápach, aby sa tak dali zistiť prípadné úniky. Metán tvorí podstatnú časť zemného plynu (až 98 %). Ako plyn vybuchuje v relatívne malom intervale koncentrácie so vzduchom (5 - 15 %). Väzobné uhly v metáne majú veľkosť 109,5 stupňov. Spálenie jednej molekuly metánu za prítomnosti kyslíka uvoľní jednu molekulu oxidu uhličitého () a dve molekuly vody (): : Relatívne vysoký výskyt metánu a čisté spaľovania ho robia veľmi atraktívnym palivom. Avšak keďže za normálnych podmienok to je plyn, je ťažké ho prepravovať z miest, kde sa vyskytuje na miesta, kde je potrebný. Aktívny výskum sa venuje premene metánu na deriváty, ktoré sa dajú prepravovať ľahšie, ako napr. metanol. Niektoré mikroorganizmy nám v tejto selektívnej oxidácii môžu pomôcť produkciou enzýmov nazývaných metánové monooxigenázy . Metán je relatívne potentný skleníkový plyn s vysokým potenciálom globálneho otepľovania (t. j. efekt globálneho otepľovania porovnaný s oxidom uhličitým). Tretia hodnotiaca správa IPCC konštatuje, že v priemere za 100 ročné obdobie každý kilogram metánu oteplí Zem 25-krát viac ako rovnaké množstvo oxidu uhličitého. Štvrtá hodnotiaca správa sa už opravila berúc do úvahy i nepriame účinky a hovorí, že relatívny faktor otepľovania k v priemere za 20 rokov je až 72. Dôvod tejto odlišnosť je fakt, že metán sa v atmosfére časom oxiduje na oxid uhličitý a vodu s polčasom rozpadu sedem rokov. Doteraz sa odhaduje podiel metánu na globálnom otepľovaní asi na jednu tretinu efektu oxidu uhličitého. Je tu však veľké, doteraz neznáme, množstvo metánu vo forme metánového ľadu na oceánskom dne. Globálne otepľovanie by teoreticky mohlo tento metán uvoľniť, a tak spôsobiť ďalšie oteplenie. Podobné uvoľnenie metánu mohlo byť v minulosti príčinou veľkých vyhynutí na Zemi. Zemská kôra tiež obsahuje veľké množstvá metánu. Veľa metánu sa produkuje aj anaeróbne metánogenézou. Ďalšie zdroje zahŕňajú bahenné sopky spojené s hlbokými geologickými zlomami.
Výskyt Najznámejšie tantalové rudy sú: tantalit, wodginit, mikrolit a columbit.
História Na ostrove sa našli početné archeologické pozostatky činnosti domorodcov, ktoré patria do kultúrnej a jazykovej oblasti Maragai (čo zahŕňa aj atoly Vahitahi, Pinaki, Nukutavake a Akiaki).. Ostrov objavil španielsky moreplavec Pedro Fernandes de Queirós v roku 1606. Nazval ho „San Miguel Arcángel“. Ďalším bol angličan Samuel Wallis v roku 1767. Atol nazval „Lord Egmont“. Na niektorých mapách sa objavuje aj pod názvom „Industriel“. V 19. storočí, keď sa atol dostal pod francúzsku správu, tu žilo cez 200 ľudí (rok 1850) a atol bol jedným z najľudnatejších na Tuamotu.. Centrálna osada Tavananui sa nachádza v severovýchodnej časti ostrova. V roku 2012 tu žilo 57 obyvateľov.
Osídlenie pobrežia Na brehu jazera ležia osady Artybaš, Jogač s turistickou chatou a Jajľu ( od odtoku Biji ), v ktorom sídli centrálna správa Altajskej rezervácie a Telecká jazerná stanica.
Názvy  v jazyku nahuatl: Tenochtitlan vyslov: tenočtitlan, prízvuk je na i (Nesprávne varianty sú: Tenōchtitlān, Tenochtitlān vyslov: tenóčtitlán, tenočtitlán. Údajné dlhé o (ō) vychádza z moderného dohadu, že názov mesta pôvodne možno vznikol zo slova tenōchtic, v ktorom je dlhé o; názov tohto mesta je však pôvodne doložený s krátkym o. Údajné dlhé a (ā) zas vychádza zo zámeny dvoch aztéckych prípon -tlan a -tlān, v názve tohto mesta je len obyčajné a. ) , alebo Mēxihco-Tenochtitlan (iné, menej časté prepisy: Mēxico-Tenochtitlan, Mexico-Tenochtitlan ) historická výslovnosť: méši’ko-tenočtitlan; moderná výslovnosť aj: méšihko-tenočtitlan, prízvuk je v oboch slovách na i v španielčine: Tenochtitlán vyslov: tenočtitlan; prízvuk je na a alebo Tenochtitlan vyslov: tenočtitlan, prízvuk je na i (prvý tvar je pošpanielčený, druhý sa viac pridŕža nahuatlského originálu) , alebo México-Tenochtitlán/México-Tenochtitlan/Méjico-Tenochtitlán/Méjico-Tenochtitlan vyslov vo všetkých prípadoch: mechiko-tenočtitlan; prízvuk je v prvom slove na e, v druhom slove je na a ak sa píše -tlán, inak je na i
Pamätihodnosti a zaujímavosti  Tankavaara. Múzeum zlata a zlatá obec. V auguste 2006 tu prebiehali 30. majstrovstvá sveta v ryžovaní zlata. Starý kostol. Bol postavený v roku 1689, drevený. Nový kostol. Pochádza z roku 1859, kamenný. Národný park Urho Kekkonena. Filmový festival Midnight Sun.
Poloha jazera Titicaca. Titicaca. Titicaca je najväčšie jazero v Južnej Amerike s rozlohou a s nadmorskou výškou zároveň najvyššie položené jazero s obchodnou lodnou prepravou na svete a najväčšie sladkovodné jazero v Južnej Amerike. Je bezodtokové a vulkanického pôvodu. Leží v Andách na hraniciach Peru a Bolívie. Priemerná hĺbka je medzi 140 a , najväčšia . Teplota vody dosahuje 13 °C. Ústi do neho viac ako 25 riek a rieka Desaguadero vytvára spojnicu so susedným jazerom Poopó. Má 41 ostrovov, niektoré z nich sú husto obývané.
Vodstvo Ticinské Alpy sú veľmi bohaté na vodu, a preto tu nájdeme mnoho jazier, riek, prameňov atď. Medzi najvýznamnejšie vodné plochy patria: Lago Maggiore (212 km²), Lago di Vogorno (1,68 km²), Lago del Sambuco (1,11 km²), Lago del Narét, Lago del Cavagnöö, Lago Tremórgio a Lago di Robei. Medzi významné rieky pohoria sa radia: Ticino, Maggia, Melezza, Verzasca a Cannobino.
Radar sondy Cassini objavil ďalšie potenciálne jazerá a moria. Najväčšia objavená tmavá oblasť má rozlohu až 400000 km2, čiže len o málo menšiu ako Kaspické more. Dostala pomenovanie Kraken Mare. V niektorých moriach sa našli tiež polostrovy a ostrovy. Predpokladá sa, že tieto jazerá a moria kvapalných uhľovodíkov sú zásobárne pre uhľovodíky v atmosfére. Celkové predpokladané množstvo kvapalných uhľovodíkov na Titane minimálne stokrát prevyšuje všetky známe zásoby ropy a zemného plynu na Zemi. Tieto tekuté plochy podliehajú sezónnym zmenám. Ako sa blížilo pre severnú pologuľu Titanu zatiaľ posledné leto, sonda Cassini pozorovala, že jej jazerá sa zapĺňajú uhľovodíkmi. Naproti tomu rozloha jazier v blízkosti južného pólu sa medzi rokmi 2005 až 2009 zmenšila.
Charakteristika Geotermálna energia je najstaršou energiou na našej planéte, pretože je to energia, ktorú získala Zem pri svojom vzniku z materskej hmloviny, následnými zrážkami kozmických telies a v poslednej dobe je energia čiastočne generovaná rádioaktívnym rozpadom niektorých prvkov v zemskom telese.
More Tethys medzi Lauráziou a Gondwanou v triase Tethys (iné názvy: Tetys, Tétys, Thétys, Tethyda, Tetyda, tetýda, tethýda, tetyda ) alebo Neotethys (synonymá zrejme analogicky k synonymám v prvej zátvorke) bol historický oceán. Bola to sústava oceánskych paniev, ktorá existovala od mladších prvohôr (od cca 300 mil. rokov BP) až do začiatku treťohôr približne v rovnobežkovom smere z oblasti južnej Európy a severnej Afriky smerom do Malej Ázie až po Indonéziu. Na severe bol tento oceán v neskoršom období obmedzený Lauráziou a Sibírskym štítom, na juhu Gondwanou. Z Tethys sa vyvrásnili na severe Pyreneje, Alpy, Karpaty, Balkán, Kaukaz, Himaláje a i., v južnom pásme Atlas, Apeniny, Dinaridy, Helenidy a Tauridy. Postupne sa časti Tethys pričleňovali k už jestvujúcim kontinentom, šírka oceánu sa zmenšovala, až sa rozdelil na severnú Paratethys a Južný Tethys. Tethys sa rozpadla alpínskym vrásnením. Zvyškami Tethys sú Stredozemné more, Čierne more a Kaspické more. Balaton a Neziderské jazero sú zvyškami Paratethys. Názov Tethys prvýkrát použil v roku 1893 rakúsky geológ Eduard Suess. Tethys bola grécka mýtická postava, dcéra Urana a Gaie, sestra a manželka Okeanova. Teória platňovej tektoniky síce neskôr vyvrátila niektoré prvky Suessovej koncepcie jeho stavby, no jeho pôvodná myšlienka bola napriek tomu pomerne presná a označenie Tethys sa v povedomí geológov naďalej udržalo. Pomenovnie tethys sa vzťahujue na viaceré oceánske domény, ktoré existovali v rozdielnom čase. Rozlišuje sa preto prvohorný oceán Paleotethys, severne od Kimérie. Mladší vrchnoprvohorný až druhohorný oceán južne od Kimérie je označovaný ako Neotethys. Oceán, ktorý sa otvoril v strednej jure je označovaný ako Alpínsky Tethys (aj keď namieste by bolo skôr pomenovanie Tethýdny Atlantik) alebo tethýda. Posledný menovaný oceán vznikol extenziou a rozpadom kontinentov v súvislosti so vznikom centrálneho Atlantiku. Paleogeografiu komplikuje aj existencia menších vrchnoprvohorných až druhohorných oceánskych domén ako bol napr. Meliatsko-halstattský oceán. V dôsledku alpínskej orogenézy došlo k postupnému uzavretiu tethýdy. Zvyškové miocénne oceánske panvy, ktoré boli v tomto období zaplavené morom sú označované ako Paratethys.
Geologický vývoj Oceán Tethys vznikol pred asi 300 miliónmi rokov, teda počas permu, vedľa južného okraja oceánu Paleotethys. Paleothethys ako obrovský záliv zasahoval z východu do Pangey a nachádzal sa severne od kontinentu Kiméria. Rift vznikol pozdĺž severného okraja kontinentálneho šelfu Južnej Pangaey (tzv. Gondwana). Táto oceánska zemská kôra so sebou asi 60 miliónov rokov niesla časť šelfu s kontinentálnou kôrou, označovanú Kiméria. Tento z východu na západ pretiahnutý kontinent pred sebou tlačil Paleotethys k severnej časti Pangey (Laurázia). Oceán Tethys (či presnejšie Neotethys) sa teda formoval medzi Kimériou a Gondwanou. V platformnej oblasti Európy Tethys komunikoval s germánskou panvou len cez úzke prielivy na juhovýchode a severozápade vindelického valu. V alpsko-mediteránnej oblasti sa diferencoval až v mezozoiku, keď najprv z východu zasiahol ako Meliatsko-halstattský oceán a neskôr zo západu ako Valaiský a Piemontsko-ligurský oceán. Tieto dva oceány výrazne súviseli s vývojom stredného Atlantiku. Tu sa Tethys vyznačoval výskytom teplomilnej fauny a flóry. Pri otváraní týchto oceánskych priestorov došlo k vzájomnému ľavostrannému pohybu Afriky a Európy. Najzápadnejšia časť Európy sa posunula v tomto období v dôsledku platňovotektonických procesov súvisiacich s vznikom nových oceánov asi o na západ. V dôsledku pohybu Africkej platne na severovýchod, ktorý sa začal v jure a vyvrcholil v kriede a paleogéne alpínskou orogenézou, oceán Tethys zanikol, prípadne bol zredukovaný na úzke pruhy morských či sladkovodných paniev označovaných ako Paratethýda.
V rokoch 2004-2017 prebiehal výskum prostredníctvom misie Cassini-Huygens. Cassini bola sonda na obežnej dráhe okolo Saturna a Huygens je pristávacie puzdro, ktoré priletelo k Saturnu v spojení so sondou Cassini. Jeho úlohou bolo pristáť na povrchu Titanu. Sonda Cassini zostala obiehať okolo Saturna, ale počas misie mnohokrát blízko preletela okolo tohto mesiaca. Zaznamenávala sezónne zmeny na Titane počas celého jeho "polroka" odvodeného od obežnej doby Saturna okolo Slnka (30 rokov). Študovala postupnú premenu mesiaca od zimy na jeho severnej pologuli až po jej leto.
Druhy a veľkosť Huanghetitan má v súčasnosti dva druhy; Huanghetitan liujiaxiaensis , ktorý bol 12 metrov dlhý, teda patril medzi menšie sauropódy, ale zato mal najväčší hrudný kôš zo všetkých známych dinosaurov. Ďalší druh, Huanghetitan ruyangensis bol však omnoho väčší. Na dĺžku meral okolo 30 metrov a v kohútiku bol vysoký osem metrov. Krk bol dlhý 12 metrov, telo 9 metrov a chvost tiež 9 metrov. Mal tiež veľmi dlhé nohy, brucho mal vo výške okolo štyroch metrov. Celkovo bol vysoký okolo 14 metrov. Pravdepodobne vážil až okolo 65 ton, ale štúdia z roku 2020 naznačili, že mohol merať okolo 24 metrov a vážiť okolo 30 ton. Mal jedny z najväčších rebier, najdlhšie meralo až takmer tri metre. Tento primitívny Titanosauriform bol jedným z najväčších dinosaurov v Ázii.
Externé odkazy  OmegaT (domovská stránka) - oficiálna stránka OmegaT Project: OmegaT - stránka projektu OmegaT na SourceForge Stiahnutie OmegaT
Galéria Súbor:Ganymed Earth Moon Comparison.png|Porovnanie Ganymeda so Zemou a s jej Mesiacom Súbor:PIA00357 Bright Halo Impact Crater on Ganymede.jpg|Sieť svetlejších pruhov a impaktné krátery s bielymi lúčmi Súbor:Voyager 1 Image of Ganymede - GPN-2003-000007.jpg|Ganymedes na zábere zo sondy Voyager 1 Súbor:Ganymede terrain.jpg|Časť povrchu zo sondy Galileo Súbor:Craters on Ganymede.jpg|Krátery Achelous a Gula Súbor:Ganymede Kittu PIA01611.jpg|Kráter Kittu Súbor:Ganymede Nergal PIA01088.jpg|Kráter Nergal Súbor:Ganymede Khensu PIA01090.jpg|Kráter El Súbor:Chain of impact craters on Ganymede.jpg|Sieť kráterov na povrchu Ganymeda zachytená sondou Galileo. Tieto krátery zrejme vytvorili jedno teleso roztrhané na viacero častí slapovými silami. Súbor:PIA00519 Interior of Ganymede.jpg|Prierez Ganymedom
hu Hubblov vesmírny ďalekohľad · Huygens (sonda)
om OmegaT
hu Hubblov objem – Hubblov vesmírny ďalekohľad – Hubblov zákon – Hubblova konštanta – Hubblova premenná hmlovina – Hubblova schéma – Hubblovo hlboké pole – Hus (súhvezdie) – Hustota sčernenia – Hustota vesmíru – Hustota žiarenia – Huygens (sonda)
Kyvadlové hodiny 16. júna 1657 Huygens obdržal patent na kyvadlové hodiny.
Externé odkazy  Cassini-Huygens, objavy v okolí prstenca F v roku 2004 Cassini-Huygens Multimedia: Záhada mesiaca
Sonda počas predštartových príprav Mars Climate Orbiter (pôvodne Mars Surveyor 98 Orbiter ) bola jedna z dvoch kozmických sond z programu Mars Surveyor 98, druhá bola Mars Polar Lander (pôvodne Mars Surveyor 98 Lander ). Tieto dve misie mali študovať marťanské počasie, klímu a pátrať po vode a oxide uhličitom v atmosfére a na povrchu. Získané údaje mali slúžiť na stanovenie teplotných profilov atmosféry, určenie dlhodobých klimatických zmien a úlohu atmosféry v tomto procese.
Špecifikácie  Rozmery (tela sondy): ≈ 3m Šírka: 6,2 m (s roztvorenými solárnymi panelmi) Solárne panely (plocha): 8,5 m² Energetický systém: Dva solárne panely generujúce výkon v rozmedzí 1 2263 000 wattov (záleží na vzdialenosti od slnka). Energia je ukladaná do Li-Ion batérií. Pohon: 1 100 kg hydrazínu v jednozložkovom palivovom systéme vyvinutom pre Mars Reconnaissance Orbiter (MRO); taký istý upravený systém sa používa aj pre misie Juno a MAVEN. Návratová kapsula: (Sample Return Capsule) vstúpi na konci misie späť do zemskej atmosféry a pristane na padákoch. Kapsula bude vyzdvihnutá a jej obsah bude skúmaný podobne, ako to bolo pri misii Stardust.
InSight bola americká automatická planetárna sonda určená na seizmický výskum vnútornej stavby Marsu. Časť vedeckého vybavenia poskytli partnerské organizácie z Nemecka (DLR), Francúzska, Španielska či Talianska. Názov sondy je akronym z anglického pomenovania In terior Exploration using S eismic I nvestigations, G eodesy and H eat T ransport. Sonda mala pôvodne byť vypustená v marci 2016 americkou NASA, avšak po objavení netesnosti francúzskeho experimentu SSEI v decembri 2015 bol štart odložený na apríl / máj 2018, kedy nastalo ďalšie štartovacie okno pre let k Marsu. Štart sondy nakoniec prebehol dopoludnia v sobotu 5. mája 2018. K Marsu sonda mala doletela 26. novembra 2018. Cieľom misie bolo umiestniť na povrch Marsu stacionárnu sondu, ktorá bola vybavená citlivým seizmometrom umožňujúcim zaznamenávať seizmické vlny Marsu, a sondou na meranie tepelného toku v kôre. Táto dvojica hlavných vedeckých prístrojov by mala pomôcť odhaliť, či je planéta stále geologicky aktívna. Pre pristávací modul sa využila rovnaká technológia, ako bola použitá pre predchádzajúcu americkú sondu Phoenix, ktorá úspešne pristála na povrchu planéty Mars v polárnej oblasti Vastitas Borealis . Cieľom tohto kroku bolo znížiť náklady na vyhotovenie sondy a taktiež zvýšiť úspešnosť sondy použitím už otestovaných technológií. Sonda na povrchu planéty pracovala približne štyri pozemské roky, pričom predpoklady hovorili o dvoch rokoch. Elektrický prúd jej dodávali fotovoltaické články. Misia bola vybraná na realizáciu v rámci amerického programu Discovery v auguste 2012 ako víťazný návrh. Náklady na misiu boli stanovené v maximálnej výške 425 miliónov amerických dolárov bez zahrnutia ceny štartovacie rakety Atlas V 401. Výroba a riadenie sondy spadalo pod Jet Propulsion Laboratory. Miesto pristátia blízko rovníka bolo v oblasti Elysium Planitia .
Vybavenie sondy Hlavná úloha misie bolo zistiť zloženie marťanskej pôdy a kameňov. Pretože sa predpokladalo, že ich zloženie nie je úplne jednotvárne ako by sa mohlo zdať podľa odberov v malej vzdialenosti od sondy (napr. sondy Viking 1 a 2 naberali vzorky robotickou rukou a kamene pre ne boli nedosiahnuteľné) bola sonda vybavená pohyblivým vozidlom Sojourner rozširujúcej akčný rádius celej misie. Misia Mars Pathfinder skúmala zloženie marťanskej pôdy pomocou niekoľkých nástrojov: povrchový modul stereoskopický zobrazovací systém (Imager for Mars Pathfinder (IMP)) s výmennými filtrami na vysúvacom stožiari nad sondou. súbor meteorologických pozorovaní (Atmospheric Structure Instrument/Meteorology Package (ASI /MET)) vozidlo alfa-protónový a röntgenový spektrometer (Alpha Proton X-ray Spectrometer (APXS)) skúmajúci zloženie vzoriek pomocou ožarovania časticami alfa z izotopu curia 244 a rozdielne reakcie prvkov na toto žiarenie čiernobiela stereoskopická kamera vpredu a farebná vzadu v galérii photojournal sú iba 4 farebné obrázky z Sojourneru
Konštrukcia a úlohy sondy Trojosovo stabilizovaná sonda je tvaru štvorbokého hranolu vybavená dvoma trojdielnymi, po oboch stranách telesa sondy rovnobežne umiestnenými panelmi fotovoltaických batérií. Z technického hľadiska skúmala: iónový pohon; autonómna navigácia; spôsob odberu vzoriek minerálov z povrchu planétky; návrat vzoriek späť na povrch Zeme. Sonda niesla iónový motor používajúci ako pracovnú látku xenón, ionizovaný mikrovlnným žiarením a urýchľovaný elektrostatickým poľom. Pre potreby autonómnej navigácie sonda niesla: dlhofokálnu optickú navigačnú kameru ONC-T (Optical Navigation Camera - Telescopic); krátkofokálnu optickú navigačnú kameru ONC-W (Optical Navigation Camera - Wide-view); sledovače hviezd STT (Star Tracker); laserový lokátor LIDAR (Light Detection and Ranging); laserový diaľkomer LRF (Laser Range Finder); senzory FBS (Fan Beam Sensor). Okrem toho sonda vypúšťala špeciálne navádzacie ciele TM (Target Marker) tvaru disku s priemerom 10 cm s vysoko odrazivým povrchom. Na diskoch sú vyleptané mená 877 490 osôb. Na prieskum planétky z obežnej dráhy okolo nej niesla nasledujúce vedecké prístroje: röntgenový fluorescenčný spektrometer; spektrometer pre blízku infračervenú oblasť. Pre prieskum okolia miesta pristátia niesla malého skákajúceho robota MINERVA. Odberné zariadenie vystrelením malého projektilu s hmotnosťou niekoľkých gramov rýchlosťou 300 m/s do povrchu asteroidu zvírilo drobný povrchový materiál (prach), ktorý je následne zhromaždený kužeľovitou násoskou. Odber vzoriek sa mal postupne uskutočniť na niekoľkých miestach asteroidu pri opakovaných pristátiach. Pre dopravu vzoriek na Zem bola sonda vybavená návratovým puzdrom s hmotnosťou 20 kg s padákovým systémom. Na hornej podstave sondy bola umiestnená pevná parabolická anténa pre spojenie so Zemou. Predpokladané trvanie expedície bolo 4,5 roka.
Pozri aj  sonda Cassini sonda Huygens
Hlavé úlohy misie Primárnym cieľom misie bolo vypustenie európskej družice EURECA (European Retrievable Carrier) a spoločný projekt NASA a Talianskej kozmickej agentúry - vlečený satelitný systém TSS. Išlo o prvý pokus s vlečnou družicou v histórii kozmonautiky vôbec. Cieľom tohoto experimentu bolo sledovať v prvom rade praktické overenie teoretických predpokladov mechanického chovania telies spojených dlhým lanom s izolovaným vodivým jadrom. Ďalšie vedecké experimenty Satelit TSS pôsobenie kyslíka na rôzne materiály (EOIM-III/TEMP 2A) správanie sa zahriatych kovov (medi) pri prítomnosti atomárneho kyslíka (CONCAP II a CONCAP III) experimenty s kamerou v nákladovom priestore (IMAX Cargo Bay Camera – ICBC) vplyv kozmického priestoru na rôzne materiály (Limited Duration Space Environment Candidate Materials Exposure - LDCE) experiment s optickým sledovacím systémom vojenského letectva (AMOS) ultrafialový spektrometer (UVPI) štúdium buniek hypofýzy, produkujúcich rastový hormón (PHCF)
Ciele misie Ciele misie by sa dali zhrnúť do týchto bodov: Denné sledovanie počasia a atmosférických podmienok Pozorovanie zmien povrchu vplyvom pôsobenia vetra a ďalších vplyvov Stanovenie teplotných profilov atmosféry Sledovanie vodnej pary a prachových častíc v atmosfére Hľadanie dôkazov o podobe klimatických podmienok v minulosti Špecificky bola určená pre štúdium prachových búrok, počasia, mrakov, prachových hmiel, ozónu, distribúcie a presunov prachu a vody, vplyvu topografie na atmosférickú cirkuláciu, atmosférickej odpovede na slnečný ohrev, povrchových čŕt, vetra, erózie a zmeny farieb povrchu. Sonda niesla tieto dve zariadenia na splnenie cieľov: Mars Climate Orbiter Color Imager (MARCI), ktorý mal zhotovovať denné fotografie atmosféry a povrchu vo vysokom rozlíšení a Pressure Modulated Infrared Radiometer (PMIRR), ktorý dovoľoval meranie teploty atmosféry, výskyt vodnej pary a koncentráciu prachu. Sonda mala tiež slúžiť na zhromažďovanie a preposielanie údajov z povrchovej sondy Mars Polar Lander a iných budúcich amerických a medzinárodných misií.
Priebeh letu Štart misie Gemini 10 sa uskutočnil 18. júla 1966 na Floride z mysu Kennedy pomocou nosnej rakety Titan II GLV. Posádku Gemini 10 tvorili veliaci pilot John Young a pilot Michael Collins. Približovací manéver Gemini 10 k raketovému stupňu Agena trval päť hodín – k spojeniu došlo nad Havajskými ostrovmi. Po spojení lode Gemini s cieľovým telesom Agena TV-10 (COSPAR 1966-065A) bol využitý motor Ageny pre zvýšenie obežnej dráhy komplexu na 298 – 762 km, čo v tej dobe znamenalo prekonanie výškového rekordu sovietskeho Voschodu 2. Potom sa celý komplex priblížil k ďalšej Agene TV-8 vo výške cca 405 km nad Zemou. V priebehu takmer trojdňového letu bol na dobu 49 minút otvorený prielez kozmickej lode, čo Collins využil na vykonanie 39-minútového experimentu na povrchu telesa Agena TV-8, teda vo voľnom kozmickom priestore. Po oddelení obidvoch telies od Gemini 10 nasledoval už zostupový manéver. Z hladiny oceánu v západnom Atlantiku, kde 21. júla 1966 pristáli, boli vyzdvihnutí čakajúcou lietadlovou loďou USS Guadalcanal .
Gemini 7 (oficiálne Gemini VII ) bol štvrtý americký pilotovaný kozmický let v rámci programu Gemini. Hlavným cieľom misie bolo uskutočniť dlhodobý let s trvaním štrnásť dní, čím sa mala simulovať najdlhšia predpokladaná dĺžka letu na Mesiac. Počas letu sa uskutočnilo aj historicky prvé stretnutie pilotovaných kozmických lodí na obežnej dráhe Zeme, keď k lodi Gemini 7 priletela Gemini 6 a následne spolu leteli vyše päť hodín. Astronauti boli po takmer štrnásťdňovom lete síce unavení, ale inak v dobrej kondícii. Misia tak otvorila cestu neskorším pilotovaným letom na Mesiac.
Astronómia V roku 1644 Cassini začal pôsobiť ako asistent na observatóriu v Panzane, kde od roku 1648 až do 1669 pracoval ako astronóm. V roku 1650 sa stal profesorom na Univerzite v Bologni a v roku 1671 bol vymenovaný za riaditeľa Parížskeho observatória. So svojou novou vlasťou sa úplne stotožnil a vo Francúzsku a okolitých krajinách je známy ako Jean-Dominique Cassini . Spoločne s Hookom je Cassinimu pripisovaný objav Veľkej červenej škvrny na Jupiteri (okolo roku 1665). Cassini ako prvý uvidel štyri Saturnove mesiace a klasifikoval prstence (Cassiniho delenie - 1675). Okolo roku 1690 Cassini ako prvý pozoroval diferenciálnu rotáciu Jupiterovej atmosféry. Svoje tri zákony o pohybe mesiaca formuloval v roku 1693. V roku 1672 poslal svojho kolegu Jeana Richera do Cayenne vo Francúzskej Guyane, zatiaľ čo sám zostal v Paríži. Obidvaja robili súčasné pozorovania Marsu, našli jeho paralaxu a odvodili jeho vzdialenosť. Toto meranie po prvýkrát ukázalo skutočné vzdialenosti v slnečnej sústave. Cassini tiež ako prvý uskutočnil meranie zemepisnej dĺžky metódou navrhnutou Galileom, použitím zatmenia Jupiterových mesiacov ako hodín.
Sonda Cassini bola navedená na obežnú dráhu Saturna 1. júla 2004 a 2. júla sa sonda po prvýkrát priblížila k Titanu. Preletela okolo neho vo vzdialenosti 339000 km, neskôr však absolvovala množstvo ďalších a tesnejších priblížení. 26. októbra minula sonda Cassini mesiac vo vzdialenosti 1176 km. Na Zem prišli prvé detailné snímky, spektrá a radarové údaje. 19. novembra sa uskutočnila kontrola pripravenosti na uvoľnenie puzdra Huygens, ktoré sa malo odpojiť od sondy a samostatne pristáť na povrchu mesiaca. 23. novembra prebehla posledná previerka puzdra Huygens. 13. decembra sa uskutočnil ďalší prelet okolo Titanu s najväčším priblížením 1200 km.

Dňa 25. decembra 2004 sa od sondy Cassini oddelila sonda Huygens. Modul začal trojtýždňovú samostatnú cestu. 28. decembra sonda Cassini previedla úhybný manéver, ktorý jej zaistil tretí prelet okolo Titanu, tentoraz vo vzdialenosti 60000 km.
left Magellan bola kozmická sonda vyslaná s cieľom prieskumu k Venuši. Bola to prvá z troch planetárnych sond, ktoré boli vynesené raketoplánom (ďalšími boli Ulysses – sonda na prieskum Slnka a Galileo – sonda na prieskum planéty Jupiter). Taktiež bola prvou sondou, ktorá použila techniku na zníženie orbity zvanú aerobraking – technika využíva odpor prostredia na spomalenie družice, čím šetrí palivo. Ako umelá družica Magellan vytvorila prvú (a doteraz najlepšiu) mapu povrchu planéty s vysokým rozlíšením. Detailné radarové snímky zobrazovali krátery, hory, pohoria a ďalšie geologické formácie v podobnej kvalite akú poznáme z iných sond. Magellanová radarová mapa zostane najdetailnejšou mapou Venuše v dohľadnej budúcnosti. Sonda bola pomenovaná po portugalskom bádateľovi šestnásteho storočia Magalhãesovi.
Priebeh letu Sonda odštartovala 20. mája 2010 v čase 21:58:22 UT. V čase 22:09:59 UT bola navedená na vyčkávaciu dráhu, neskôr prebehol reštart motoru druhého stupňa. O 22:25:47 UT prebehlo navedenie na únikovú dráhu a v čase 22:25:51 UT sa sonda oddelila od 2. stupňa nosnej rakety. 21. mája v čase 07:40 UT bolo so sondou nadviazané obojsmerné rádiové spojenie. Navedenie na obežnú dráhu okolo Venuše bolo plánované na december 2010. V januári nasledujúceho roku sonda mala začať vedeckú činnosť, ktorá mala trvať minimálne do novembra roku 2014. Brzdiaci manéver mal prísť 7. decembra 2010, avšak nevydaril sa. Sonda prešla do núdzového režimu a naďalej zostala na heliocentrickej dráhe. Jej motor sa totiž zapálil na príliš krátku dobu. Ďalšia príležitosť navedenia sondy na obežnú dráhu sa však vyskytla až o 5 rokov. Sonda počas celej doby zostala funkčná a v decembri 2015 sa zážihom, ktorý trval 20 minút a 30 sekúnd, dostala na výstrednú obežnú dráhu okolo Venuše. Táto dráha bola prispôsobená zúženým možnostiam sondy, skutočnosti, že sa na orbitu okolo Venuše dostala iba za použitia orientačných motorčekov. Potom sa začala kalibrácia jej vedeckých prístrojov a zisťovanie poškodenia, ktoré im päťročné pôsobenie kozmických podmienok spôsobilo. V marci 2016 došlo k ďalšej úprave dráhy, po ktorom sa sa najvzdialenejší bod dráhy znížil na 330 000 km a doba obehu poklesla na 9 dní.