TUKE-KEMT/reranking-skquad huggingface dataset:
Charakteristika Firma založil v roku 1914 Carl Wickman. Jeho autobusom prevážal baníkov z Hibbingu do Alice. Meno spoločnosti je odvodené od psej rasy greyhound, ktorá je typickou rasou chrtov. Podľa vlastných firemných údajov je firemné logo jednou z najznámejších značiek v USA. Podľa vlastných údajov obsluhuje firma Greyhound 3 100 cieľov v Severnej Amerike, zamestnáva 8 400 ľudí a ročne prepraví 22 miliónov cestujúcich. Firma disponuje 1 250 autobusmi, ktoré sú v priemere staré osem rokov. Okrem prepravy cestujúcich firma ponúka aj prepravu balíkov a donáškovú službu.
Vozidlá jazdiace na Slovensku Najčastejšie sa stretnete s vozidlami od firmy TAM BUS v Bratislave, kde dopravný podnik začiatkom 90. rokoch 20. storočia začal uvažovať o obnove vozidlového parku. Vozidlá Tam Bus v tej dobe spĺňali ekologické parametre a tak sa nimi čiastočne obnovil vozidlový park. Slovinská firma plánovala výstavbu závodu na výrobu autobusov aj v Bratislave. V roku 1997 mal začať produkovať prvé autobusy a ročne by vyrábal tento závod do 200 kusov. Nakoniec pre finančné ťažkosti firmy sa tento zámer neuskutočnil. Vozidlá firmy (TVM) neprevádzkuje ani jeden dopravný podnik na Slovensku. A to aj preto lebo vozidlá od TVM nie sú v mestskej verzii, ale len turistickej, medzimestskej a letiskovej úprave. Bratislava TAM 260 A 180 M - 1 kus TAM 272 A 180 M - 34 kusov TAM 232 A 116 M - 1 výstavný kus, 10 kusov (pôvodne určené pre DP Teplice) Banská Bystrica TAM 272 A 180 M - 1 kus, od júna 2008 odpredaný DPB Košice TAM 272 A 180 M - 1 kus Prešov TAM 272 A 180 M - 4 kusy
MAN TGM MAN Truck & Bus SE (do 2019: MAN Truck & Bus AG, do 2010: MAN Nutzfahrzeuge AG doslova: MAN úžitkové vozidlá a.s.) je nemecký podnik (právna forma: európska spoločnosť), vyrábajúci autobusy, nákladné automobily a úžitkové vozidlá. Je to dcérska spoločnosť podniku MAN SE. Výrobné závody sú v Rakúsku, Poľsku, Rusku, Francúzsku, Holandsku, Indii, Brazílii a na Slovensku. Na Slovensku zastupuje MAN spoločnosť MAN Truck & Bus Slovakia s.r.o. (do roku 2011 pod názvom: MAN - ÚŽITKOVÉ VOZIDLÁ - SLOVAKIA , s.r.o.) Prvý naftový motor značky MAN vyrobil v roku 1897 Rudolf Diesel v terajšej továrni Augsburg.
Lola Cars International Ldt. je anglická spoločnosť vyrábajúca pretekárske automobily, ktorú v roku 1958 založil Eric Broadley so sídlom v Huntingdon v Anglicku. Spoločnosť Lola Cars začala so stavbou malých športových automobilov s motorom vpredu a neskôr sa stala výrobcom monopostov Formula Junior. V roku 1998 získal spoločnosť Martin Birrane, po neúspešnom pokuse tímu MasterCard Lola vo Formule 1, ktorej za zúčastňovala od roku 1962. Lola Cars je značkou skupiny Lola Group, ktorá kombinuje bývalú spoločnosť na výrobu veslárskych člnov Lola Aylings a Lola Composities, ktorá sa špecializuje na výrobu z uhlíkových vlákien.
Výrobný závod Oshkosh Súbor:HEMTT.jpg|náhľad|Paletizovaný nákladný systém PLS Oshkosh Corporation , predtým Oshkosh Trucks je americký výrobca a konštruktér špeciálnych nákladných automobilov a nadstavieb a vyslobodzovacích vozidiel. Spoločnosť sídli v meste Oshkosh v štáte Wisconsin v USA. Zamestnáva 12 300 ľudí po celom svete. Je rozdelená do štyroch základných obchodných skupín: Prístupové zariadenia, obrana, požiarne a záchranná zariadenia a komerčné zariadenia.
Súčasnosť V poslednej dobe sa na tradíciu LIAZu pokúsila nadviazať spoločnosť Tedom a Martin Macík. Tá odkúpila areál motorárne bývalého podniku LIAZ, vrátane technickej dokumentácie a know-how výroby motorov. Tie montovala aj do kogeneračných jednotiek, ktorých výrobe sa spoločnosť venovala. V roku 2006 Martin Macík založil spoločnosť Tedom Truck, ktorá kúpila aj všetky práva na výrobu nákladných automobilov rady 300 a 400 vrátane dokumentácie, technológie a výrobných zariadení a začala vyrábať vozy značky FOX. Vyrábala a modernizovala tiež vozy LIAZ, ale pre nedostatok zakázok dňa 30. 10. 2009 zanikla. Z pôvodného LIAZu tak dodnes prežila iba motoráreň. Ochrannú známku LIAZ vlastní spoločnosť AP Trust, súčasť holdingu Škoda.
Maybach-Motorenbau GmbH je nemecká automobilka, ktorá vyrába luxusné automobily. Bola založená v roku 1909 Wilhelmom Maybachom so synom Karlom ako riaditeľom. Spoločnosť bola pôvodne dcérskou spoločnosťou firmy Zeppelin a bola známa ako Luftfahrzeug-Motorenbau GmbH až do roku 1918. Dnes spoločnosť vlastní Daimler AG so sídlom v Stuttgarte. Maybach SW 42, 1939 Maybach 62
Dejiny Castletown je bývalé hlavné mesto ostrova Man a sídlo Tynwaldu. Jeho história siaha až do roku 1090. Rybárske lode ešte aj dnes vyrážajú na more z miestneho prístavu. Komerčná doprava do prístavu skončila v 70. rokoch 20. storočia, napriek rozvoju priemyslu a finančníctva v oblasti. Prvé telefóny sa objavili v Castletown v roku 1901.
Obytná štvrť Názov Coal Harbor sa tiež používa na označenie relatívne novej vancouverskej štvrte. Na juhovýchode je ohraničená ulicou Burrard Street, na juhozápade ulicami West Georgia a Pender Street a na severozápade Stanley Parkom. V jej severozápadnej časti sú parky, súkromné prístaviská, niekoľko veslárskych a lodných klubov a komunitné centrum postavené podľa návrhu architekta Gregoryho Henriqueza. Smerom na Financial District na juhovýchod a cez ulicu Georgia Street dominujú okoliu výškové kancelárske a bytové domy. Väčšina oblasti medzi ulicami Hastings Street a Georgia Street je súčasťou mestskej obchodnej štvrti. V minulosti, keď tu bola obytná zóna pre zámožnejších obyvateľov, bola ulica West Pender Street známa ako Blueblood Alley (v slov. doslova Alej modrej krvi), lebo pozdĺž nej sa nachádzal veľký počet honosných rezidencií.
Demografia V tejto mestskej časti žilo v roku 2001 16 590 obyvateľov. Podľa údajov mesta 10 percent obyvateľov sa označilo za indiánov, čo predstavovalo približne 10 percent celkovej populácie indiánskeho etnika v meste. V roku 2001 tvorili prisťahovalci 43 percent obyvateľov, z toho 23 percent bolo z Číny, 5 percent z Vietnamu, 2 percentá z Hongkongu a 14 percent z ostatných krajín. Jedno percento obyvateľov žilo v Downtown Eastside na základe víz a povolenia k pobytu, alebo malo štatút utečenca.
Súbor:ChryslerBuildingMidtownManhattanNewYorkCity.jpg|náhľad|Midtown Manhattan v meste New York je najväčším central business district na svete. Na obrázku je pohľad na jeho východnú časť, resp. okolie mrakodrapu Chrysler Building. Central business district (skratka: CBD , c.b.d. ; v doslovnom preklade z angl. „hlavná/centrálna obchodná štvrť“) alebo v Severnej Amerike v angličtine hovorovo downtown je komerčné a často aj geografické jadro mesta. V Spojenom kráľovstve, Írsku, Austrálii, Novom Zélande, Hongkongu, Singapure a častiach Južnej Afriky je aj formálnym názvom takýchto štvrtí miest ( Central Business District ).
Poloha Battery Park City Battery Park City je najjužnejšia štvrť Manhattanu. Sídlila tam bývalá colná správa Custom House, cez ktorú prešlo viac ako sedem miliónov prisťahovalcov. Dnes je tu sídli konkurzný súd a Indiánske múzeum. V Battery Park Ciry je prekvapivo podarená skupina mrakodrapov postmodernej architektúry, ktoré po svojom dokončení mali až 25 000 obyvateľov. Z pobrežnej promenády, jedinej na Manhattane, je pekný výhľad na Sochu Slobody. Kategória:Manhattan
Dejiny História mesta sa začína príchodom železnice na konci 19. storočia. Pôvodný názov Mark Belt bol zmenený na Pearland z dôvodu pestovania veľkého množstva ovocia (hrušiek). Poľnohospodárske centrum v 19. storočí, v tridsiatych a štyridsiatych rokoch bolo mesto známe svojimi tanečnými zábavami a stretnutiami pri pive. V deväťdesiatych rokoch mesto objavili developeri, ktorí tu začali vo veľkom skupovať pozemky.
Významné mestá New Haven Mesto New Haven bolo založené v roku 1638 skupinou bohatých puritánov z Londýna vo veľkom prírodnom prístave na juhu Connecticutu. Rozvinulo sa v solídnu ekonomiku založenú na love rýb a neskôr priemysle. V roku 1716 sa stalo sídlom známej Yalovej univerzity, tretej najstaršej univerzity v USA. Hlavné mesto, Hartford, je situované v centre štátu. Okrem iných múzeí tu môžete nájsť Múzeum histórie Connecticutu, v ktorom sú uchované pušky a revolvery a písací stôl, na ktorom Abraham Lincoln podpísal dokument, ktorý zrovnoprávnil všetkých otrokov počas občianskej vojny. Hartford bol tiež domovom Noaha Webstera (1758 - 1843), žurnalistu, učiteľa a lingvistu, ktorý napísal prvý americký slovník. Okrem neho tu žili dvaja známejší ľudia: americkí spisovatelia Harriet Beecher Stowe (Chalúpka strýčka Toma) a Mark Twain. V skutočnosti boli „susedia od vedľa“ a oba ich viktoriánske domy, stále zariadené tak, ako ostali, sú otvorené verejnosti. Mark Twain tu žil takmer 20 rokov, počas ktorých napísal množstvo klasických prác, ku ktorým patria aj Dobrodružstvá Huckleberryho Finna.
Mestské časti  Belsize Park Bloomsbury Camden Town a Primrose Hill Cantelowes Fortune Green Frognal a Fitzjohns Gospel Oak Hampstead Haverstock Highgate Holborn a Covent Garden Kentish Town Kilburn Kings Cross Regent’s Park St Pancras a Somers Town Swiss Cottage West Hampstead
Federal Hall Financial District , je ohraničený zo západu West Street, z juhu končí pri Hudson River a Battery Park z východu Broadway a zo severu Vesey Street. Nachádzalo sa tam Svetové obchodné Centrum (, WTC ). Teraz sa namiesto WTC nachádza Ground Zero. Ľudia z celého sveta, teraz prúdia do kostola St. Paul´s Chapel, kde zadarmo dostanú materiál o stave obnovy Ground Zero. Na južnom cípe Manhattnu, Battery Parku, sídli colná správa, cez ktorú za čias osídlovania Spojených štátov, až do roku 1892, keď bol daný do prevádzky Ellis Island, prešlo takmer sedem miliónov ľudí. Taktiež je najväčším obchodným centrom New Yorku. Kategória:Manhattan
Mestá  Omagh Cookstown Dungannon Strabane Coalisland Castlederg
Osídlenie a názov mesta Európski kolonizátori prvýkrát do oblasti Wellingtone priplávali 20. septembra 1839 na lodi menom Tory patriacej Novozélandskej spoločnosti, anglickej organizácii venujúcej sa systematickou kolonizáciou Nového Zélandu. V januári nasledujúceho roku dorazilo na lodi Aurora ďalších 150 osadníkov. Prvé domy boli stavané v rovinatej oblasti okolo ústia rieky Hutt, kde sa v súčasnosti nachádza Petone, šesťtisícové predmestie Lower Hutt. K presunutiu novovybudovanej osady viac do hôr primäl osadníkov močaristý terén a skutočnosť, že svoje prvé obydlia vybudovali v záplavovej oblasti. Mesto bolo osadníkmi pomenované podľa Arthura Wellesleyho, 1. vojvodu z Wellingtonu a víťaza bitky pri Waterloo, ktorého titul pochádza z mestečka v anglickom Somersete. Maorský názov pre mesto Wellington znie Te Whanga-nui-a-Tara , čo v preklade znamená "veľký prístav Tary" podľa jedného z prvých domorodých obyvateľov tohto územia. Možno sa tiež stretnúť s názvom Pōneke alebo Te Upoko-o-te-Ika-a-Maui , "Hlava Máuiho ryby", tradičným označením najjužnejšej časti Severného ostrova. To sa viaže k legende, podľa ktorej bol celý Severný ostrov vylovený z vody polobohom Máuim.
Allentown je americké mesto v Lehigh County v Pensylvánii. Je to tretie najľudnatejšie mesto Pensylvánie, po Philadelphii a Pittsburghu. Podľa sčítania obyvateľov z roku 2010 malo mesto 118 032 obyvateľov a bolo najrýchlejšie rastúcim v Pensylvánii. Je tiež sídlom okresu Lehigh county. Mesto sa rozprestiera na brehoch rieky Lehigh. Je najväčším z trojice miest, ktoré tvoria aglomeráciu východnej Pensylvánie a západného New Jersey, známu ako údolie Lehigh (Lehigh Valley). Nachádza sa 60 míľ (97 km) severne od Philadelphie, 80 míľ (130 km) na východ od Harrisburgu, a 90 míľ (140 km) na západ od New York City. V meste sa nachádzajú dve vysoké školy, Cedar Crest College a Muhlenberg College. V blízkosti mesta sa nachádza zábavný park Dorney Park & Wildwater Kingdom. Komerčné lety pre mesto a okolie sú zabezpečované prostredníctvom letiska Lehigh Valley International Airport (LVIA). Chartrové lety prevádzkuje menšie letisko Allentown Queen City Municipal Airport. Mesto v roku 1762 založil William Allen pod názvom Northhampton town a v roku 1932 bolo premenované na počesť svojho zakladateľa. Allentown je dvojnásobným víťazom ocenenia All-America City Award, z roku 1962 a z 1974–1975..
Doprava Okrem leteckých liniek spája mesto so svetom Stuartová diaľnica, ktorá vedie z juhu z Adelaide na sever do Darwinu. Nedávno bola dokončená transkontinentálna železnica, ktorá vedie po tej istej trase. Táto železnica sa nazýva Ghan, a to podľa skomoleniny, ktorou boli nazývané karavány tiav, ktoré predtým zaisťovali spojenie s mestom Adelaide ( Ghan - Afghan cameleers ). Veľká časť týchto tiav bola po dokončení telegrafnej linky pre nadbytočnosť vypustená do divočiny, kde zdiveli a dodnes sa tu hojne vyskytujú. Austrália sa tým dokonca stala jedinou lokalitou, kde sa tento druh tiav vyskytuje vo voľnej prírode.
Založenie mesta Dawson Dawson v počiatkoch zlatej horúčky Na objavení zlata na Klondiku zbohatli nielen zlatokopi, ale aj podnikatelia alebo podnikavci. Jedným z najznámejších bol Joseph Francis Ladue, ktorý je považovaný za zakladateľa mesta Dawson. Joseph Ladue nebol žiaden nováčik. Žil na Yukone už od roku 1882 a skúšal šťastie ako zlatokop, obchodník a podnikateľ. Vlastnil pílu pri ústí rieky Sixtymile River, niekoľko desiatok kilometrov od Klondiku proti prúdu rieky Yukon. Joseph Ladue pochopil, že obchodovaním so zlatokopmi sa dá zarobiť viac, ako vlastným hľadaním zlata. Prišiel na sútok riek Klondike a Yukon iba 5 dní po šťastnom náleze Georgea Carmacka. Vytýčil tam pre seba 64 hektárový pozemok a šiel si ho okamžite dať zaregistrovať do Fort Constantine pri ústí Fortymile Creek do Yukonu, kde bola policajná stanica. Hneď po návrate z Fort Constantine sa pustil do stavby skladu a malej chatrče pre seba, ktorá zároveň slúžila aj ako hostinec. Ladue pomenoval vznikajúce mesto Dawson na počesť kanadského geológa Georga Mercer Dawsona.
Dejiny Od konca 18. storočia Spoločnosť Hudsonovho zálivu v oblasti založila tri obchodné stanice, všetky boli pomenované Brandon House. Názov pochádza od vojvodu z Brandonu. V roku 1881 bolo miesto zvolené za križovatku železničnej spoločnosti Canadian Pacific Railway. Ako mesto bolo založené v roku 1882. Na začiatku 20. storočia mesto rástlo, do začiatku Prvej svetovej vojny sa populácia strojnásobila. Semenárska firma McKenzie Seeds bola jedna z najväčších v britskom Spoločenstve národov. Počas Druhej svetovej vojny v meste a v neďalekej základni Shilo trénovali množstvo vojakov. Po vojne mesto ďalej rástlo, vznikla regionálna knižnica, kultúrne a športové centrum.
Zaujímavosti  Článok v magazíne Forbes zaraďuje McAllen medzi mestá s najlepším trhom nehnuteľností v USA. CNNMoney.com uviedla McAllen ako mesto s najrýchlejšie rozvíjajúcim sa trhom nehnuteľností RelocateAmerica.com zaraďuje McAllen medzi 10 najlepších miest pre život v roku 2010 V roku 2007 mal McAllen tretie najmenšie životné náklady v USA McAllen sa radí medzi 11 miest ktoré najlepšie prekonali krízu, podľa Brookings Institute McAllen je najobéznejšie mesto v USA (2023)
Stavba obcí a ciest v oblasti Časť obyvateľov sa rozhodla usadiť v oblasti už natrvalo, vďaka tomu sa mesto Quesnel stalo najväčším a najznámejším z osád, ktoré boli postavené za zlatej horúčky. Medzi mestá nachádzajúce sa na trase Sobiej cesty patrilo mesto Williams Lake a osady Clinton a 100 Mile House. No medzi najväčšie a najdôležitejšie patrilo mesto Barkerville, ktoré vyrástlo v okolí najziskovejšieho a najslávnejšieho náleziska zlata v oblasti Cariboo.
Turizmus V meste sa nachádzajú Royal Botanical Gardens, zasahujúce aj do Hamiltonu.
Počiatky Simon McTavish Prvá písomná zmienka o spoločnosti sa datuje do obdobia roku 1779, no niektoré zmienky o jej formovaní sa objavujú už v roku 1770. Po štyri roky tvorilo spoločnosť len voľné zoskupenie pár obchodníkov z Montrealu, ktorí chceli narušiť dominanciu Spoločnosti Hudsonovho zálivu v jej obchodovaní s kožušinami v Severnej Amerike. Severozápadná spoločnosť bola oficiálne založená v roku 1783, so sídlom v Montreali. Viedol ju obchodník Benjamin Frobisher, jeho brat Joseph, Simon McTavish a skupina investorov, medzi ktorých patril Nicholas Montour, Robert Grant, Patrick Small, George McBeath a William Holmes. V roku 1787 sa Severozápadná spoločnosť zlúčila s firmou Gregory, McLeod and Co. K zväčšujúcej sa firme sa pridal Roderick Mackenzie spolu s jeho bratrancom Alexandrom Mackenziem, ktorý chcel dohliadať na prieskum západných oblastí Kanady. Jeho skupina, ktorú prezývali "zimní partneri", obchodovala s kožušinami s indiánskymi lovcami. Grand Portage, ležiace na brehu Horného jazera (v angl. Lake Superior) sa stalo hlavným obchodným strediskom pre Severozápadnú spoločnosť. Obchodníci spoločnosti tam mohli nájsť zásoby, ktoré tam boli dopravované kanoe z Montrealu. V roku 1803 sa stredisko presunulo na sever od americkej hranice do Fort William. Po výpravách Alexandra Mackenzieho, Simona Frasera a Davida Thompsona sa činnosť spoločnosti rozšírila aj do oblastí v okolí jazera Athabasca. Cesty týchto prieskumníkov smerovali aj na západ do divočiny Skalnatých vrchov a po brehoch riek až k úžine Strait of Georgia na západnom pobreží Kanady v dnešnej provincii Britská Kolumbia.
Život Narodil sa v Calvert County, v Marylande. Maturoval na McDonogh School v roku 1878, následne študoval na Stevens Institute of Technology v New Jersey. Pracoval ako učiteľ a projektant, než sa stal strojným inžinierom. V roku 1887 spoločne s Frederickom W. Taylorom začal uplatňovať vedecké princípy manažmentu v spoločnostiach Midvale Steel a Bethlehem Steel - tam pracovali až do roku 1893. V neskoršej kariére pokračoval ako konzultant manažmentu - vynašiel Ganttov diagram, tiež navrhol systém pre výplatu mzdy úlohy a bonus a ďalšie metódy merania efektivity a produktivity pracovníkov. Ganttov diagram je stále prijímaný ako dôležitý nástroj riadenia, ktorý umožňuje grafické znázornenie plánu a spôsob záznamu priebehu projektu.
Dejiny A. P. Talent, pochádzajúci z Tennessee sa usadil v Oregone okolo roku 1870. Mesto založil v roku 1880. Chcel ho nazvať Wagner, ale pracovníci pošty preferovali Talent . Pošta sa tu otvorila v roku 1883. Usadlosť sa predtým volala aj Eden District a Wagner Creek .
Emery Roth & Sons bola rodinná architektonická spoločnosť založená v roku 1938 americkým architektom židovského pôvodu Emerym Rothom, ktorý premenoval svoju architektonickú prax po pribratí jeho synov Juliana (19011992) a Richarda Rotha (19041987) za spoločníkov. Zanikla v roku 1996, krátko po odchode Richarda Rotha Jr. do penzie.
Vlastníci  James F. Callahan (zakladateľ) 1925-1928 Bill Dwyer 1928-1930 Benny Leonard 1928-1930
Externé odkazy  oficiálna stránka spoločnosti Kategória:Architektonické firmy Kategória:Podniky v USA
Obrázok:Vancouver Woodward s 2005.jpg|thumb|Woodward s building vo Vancouveri rok pred jej odstrelom v roku 2006 Woodward s bol názov siete obchodných domov v Kanade, ktorá pôsobila v provinciách Alberta a Britská Kolumbia vyše sto rokov, kým nebola odkúpená Spoločnosťou Hudsonovho zálivu (HBC). Charles Woodward otvoril prvý obchod nesúci jeho meno v roku 1892 vo Vancouveri na rohu ulíc Main Street a Georgia Street. 12. decembra 1902 bola založená spoločnosť Woodward Department Stores Ltd. a bol otvorený nový obchod na rohu Hastings Street a Abbott Street. V roku 1926 bol otvorený obchod v Edmontone a koncom 40. rokov 20. storočia začala spoločnosť otvárať značný počet nových obchodov v obidvoch provinciách. Po finančných ťažkostiach bol Woodward s v roku 1993 predaný Spoločnosti Hudsonovho zálivu. Woodward s bol po vačšinu 20. storočia hlavnou sieťou obchodných domov najmä na juhozápade Britskej Kolumbie. Kategória:Podniky v Kanade
Turizmus V meste sa nachádzajú Royal Botanical Gardens, zasahujúce aj do Burlingtonu.
Mestá  Anahuac Baytown (hlavná časť Baytown je v Harris County) Beach City Cove Mont Belvieu Old River-Winfree Shoreacres (iba vodná plocha) Seabrook (iba vodná plocha) Texas City (iba vodná plocha)
Georgetown je hlavné a najväčšie mesto Guyany založené v 18. storočí. V roku 2002 mal Georgetown 213 000 obyvateľov. Leží na pobreží Atlantiku na mieste, kde sa do neho vlieva rieka Demerara. Prezýva sa „ Karibské záhradné mesto “. Predovšetkým slúži ako administratívne a finančné centrum. Nachádza sa tu Georgetown University.
Geografia Mrakodrapy v downtowne Nočná panoráma downtownu Oblasť Downtownu je na severe ohraničená fjordom Burrard Inlet, Stanley Parkom a mestskou časťou West End na západe, zálivom False Creek na juhu a mestskou časťou Downtown Eastside na východe. Okrem mrakodrapov v ktorých sídlia finančné a obchodné inštitúcie oblasť Downtownu zahŕňa aj Yaletown, bývalú priemyselnú oblasť, ktorá bola po skončení Expa v roku 1986 transformovaná do podoby dnešnej luxusnej obytnej štvrte a Coal Harbour. Madzi ďalšie oblasti, ktoré sa chápu ako súčasť Downtownu, patria Granville Mall a Granville Entertainment District, Downtown South, Gastown, Japantown a Chinatown.
Hlavná fáza odsunu do Česka sa uskutočnila medzi novembrom 1946 až februárom 1947, keď bolo presídlených 41 666 osôb maďarskej národnosti. Česko-Slovensko akciu odôvodňovalo pracovnou povinnosťou na základe dekrétu prezidenta republiky č. 88/1945 Zb., viaceré ustanovenia dekrétu však nedodržiavalo. Odsun mal formu násilných deportácií za účasti bezpečnostných orgánov štátu. Vzhľadom na to, že boli deportované celé rodiny vrátane žien a detí, bola celá akcia značne nehumánna a prinášala množstvo citovo vypätých scén.  Situáciu začiatkom roka ešte zhoršovalo nepriaznivé zimné počasie. Konflikty s bezpečnostnými orgánmi a pokusy o útek  priniesli aj obete na životoch. Rozdeľovanie Maďarov medzi českých roľníkov bolo vykonávané spôsobom ponižujúcim ľudskú dôstojnosť. Maďari z nových pracovných miest hromadne utekali a vracali sa späť do svojich domovov, kde potom dochádzalo ku konfliktom s novými osídlencami, ktorých našli na svojich majetkoch. Organizovaný návrat prebehol  až v januári až apríli 1949. Väčšina Maďarov sa vrátila do svojich bydlísk na území Slovenska.
Československo Celkové straty na životoch obyvateľov Československa dosahovali asi 350 000 až 360 000. Z toho v koncentračných táboroch zahynulo približne 235 000 osôb, z toho asi 149 000 židovského pôvodu. V Česku to bolo asi 78 000 a na Slovensku 71 000 osôb. Celkovo však prešlo koncentračnými tábormi asi 350 000 osôb. Neskoršia dokumentácia uvádza pre Česko 92 000 deportovaných (z toho 79 000 mŕtvych), zo Slovenska bolo deportovaných 109 000 ľudí. Pri stanných právach bolo bez súdov popravených 10 000 osôb. Počet padlých príslušníkov vojenských a partizánskych jednotiek predstavuje asi 12 000 osôb. Pri leteckých náletoch zahynulo 7000 osôb. Bezprostredne po skončení vojny zahynulo na následky prežitého utrpenia asi 95 000 osôb. Počas vojny bolo umučených a zavraždených asi 15 000 detí, prevažne židovského pôvodu, ale aj z vypálených obcí. Nacistický vpád na Slovensko si vyžiadal viac ako 10 000 obetí, v Pražskom povstaní padlo asi 1600 bojovníkov. Na nútené práce do Nemecka a do nacistami okupovaných krajín bolo nasadených asi 500 000 osôb z bývalého Česko-Slovenska. (Zo Slovenska to boli najmä vojaci dvoch odzbrojených východoslovenských divízií a zaistení obyvatelia vypálených obcí). Pri represáliách a prenasledovaní partizánov bolo čiastočne alebo úplne vypálených 90 obcí v Česku a na Slovensku.
Prvá maďarská republika História novodobého Maďarska sa začala písať dňa 16. novembra 1918, kedy bola vyhlásená Prvá maďarská republika. Ako nástupnícky štát Uhorska stratilo Maďarsko po prvej svetovej vojne celých 71,5% územia bývalých Uhier, vrátane radu oblastí s väčšinovou maďarskou populáciou. Táto situácia predstavovala pre Maďarov traumu porovnateľnú s tým, čo Česi pociťovali o 20 rokov neskôr po Mníchovskej dohode. Tento fakt v medzivojnovej dobe určoval vzťahy Maďarska k susedným krajinám s maďarskými menšinami a významne ich ovplyvňuje aj dnes.
Politické následky vojenského prevratu  Vznik Malej dohody – podpis dvojstrannej dohody medzi Československom a Rumunskom. Konečný zánik vlády dynastie Habsburgovcov. Narušenie medzinárodných vzťahov Maďarska, hlavne s nástupníckymi štátmi rozpadnutého štátneho útvaru Rakúsko-Uhorsko.
Tretia česko-slovenská republika (1945 – 1948) Po oslobodení Červenou armádou (v juhozápadných Čechách americkými vojakmi) a konci druhej svetovej vojny bol obnovený štát Česko-Slovensko vo svojich predmníchovských hraniciach s tým, že Sovietsky zväz obsadil (oficiálne dostal) Podkarpatskú Rus a maďarské obce Jarovce, Rusovce a Čunovo pripadli Česko-Slovensku. 17. mája 1945 poľská armáda obsadila časť Spiša a Oravy, ktoré sa stali opäť súčasťou Poľska. Od Slovenska boli tiež odčlenené obce na východnom Slovensku: Batva, Galoč, Malé a Veľké Rátovce, Malé Selemence, Palová, Palaď-Komárovce, Surty, Šalamúnová a Téglaš a mesto Čop, osídlené prevažne maďarským obyvateľstvom a pričlenené k ZSSR. K Slovensku bolo pripojené mesto Lekárovce, ktoré bolo do roku 1939 súčasťou Podkarpatskej Rusi. Z Česka bolo na základe Postupimskej konferencie a Benešových dekrétov deportované nemecké obyvateľstvo, Nemci zo Slovenska boli z väčšej časti evakuovaní už pred koncom vojny a iba menšia časť bola potom deportovaná. Keďže veľmoci nedovolili podobný postup ako v prípade Nemcov aj pre Maďarov, prebehla v roku 1946 dohoda medzi Maďarskom a Slovenskom o výmene obyvateľstva a riešení menšinovej otázky. Vo februári 1948 sa po nátlakových akciách a následných voľbách ujali vlády v štáte komunisti, ktorých už od druhej svetovej vojny významne podporoval Sovietsky zväz. V Česko-Slovensku nastalo obdobie tzv. "ľudovej demokracie" pod vládou komunistickej strany (1948 – 1989), ktorá v r. 1960 prijala socialistickú ústavu.
Emigrácia cez Slovensko V rokoch 19451949 emigrovalo cez Slovensko (Bratislavu) približne 150 000 židovských utečencov, väčšinou z Poľska. Maďarskí Židia smerovali cez Slovensko do Viedne a potom do talianskych prístavov a ďalej do Izraela. Po zatiahnutí železnej opony sa cez naše hraničné pásmo pokúšali prejsť na Západ Utečenci z NDR a Poľska, ktorí sa často (mylne) domnievali, že česko-slovenská hranica je slabšie zabezpečená, než tá medzi NDR a Západným Nemeckom. Počet úspešných emigrácii týmto spôsobom bol však veľmi nízky.
Výmena obyvateľstva medzi Česko-Slovenskom a Maďarskom bola povojnová obojstranná migrácia obyvateľstva na základe vzájomnej dohody medzi oboma štátmi. Primárnym zámerom česko-slovenských predstaviteľov bolo vysídlenie čo najväčšieho počtu Maďarov a budovanie národného štátu Čechov a Slovákov bez neslovanských menšín. Po tom, čo sa česko-slovenskej diplomacii nepodarilo presadiť jednostranné vysídlenie Maďarov podľa vzoru nemeckej menšiny, mala byť vzájomná výmena optimálnym riešením. Rokovania o výmene začali v decembri 1945 a dohoda bola podpísaná vo februári 1946. Do konca roku 1948, pred, počas aj po platnosti dohody sa v rámci nej ale aj mimo nej vysťahovalo 89 660 Maďarov zo Slovenska a približne 72 000 Slovákov z Maďarska. Dohoda aj samotná výmena boli vnímané kontroverzne a to najmä pre rôzne podmienky v oboch zmluvných krajinách.
Predchádzajúce udalosti Na základe Mníchovskej dohody prijatej dňa 30. septembra 1938 bolo Česko-Slovensko zaviazané do troch mesiacov vyriešiť územné nároky Maďarska. Začiatkom októbra sa začali v severnom Maďarsku organizovať ozbrojené skupiny, ktorých úlohou bolo ilegálne prechádzať do ČSR a vykonávať tam podvratnú činnosť s cieľom destabilizácie pohraničných oblastí.
Presídlenie Maďarov do Čiech bolo súčasťou povojnových perzekúcií maďarskej menšiny. Česko-slovenskí predstavitelia, vzhľadom na predchádzajúcu ofenzívnu iredentistickú politiku Maďarska, vnímali prítomnosť maďarskej menšiny ako trvalú hrozbu pre mier a stabilitu štátu. Po neúspešných pokusoch dosiahnuť jej jednostranné vysídlenie podľa vzoru Nemcov sa ťažiskom riešenia maďarskej otázky stali výmena obyvateľstva s Maďarskom, reslovakizácia a nútené presídľovanie v rámci štátu. Tieto opatrenia mali znížiť koncentrácie maďarskej menšiny na južnom Slovensku, rozptýliť ju po republike a pripraviť tak podmienky pre jej asimiláciu. Veľmi dôležitým motívom pre presídľovanie bol aj nedostatok pracovnej sily po vysídlení Nemcov. Maďari však neboli presídľovaní výhradne do českého pohraničia, ale aj do centrálnych okresov. Prvá vlna presídľovania prebehla od septembra do decembra 1945, keď bolo do Česka deportovaných 9 247 Maďarov. Akcia bola pomerne rýchlo zastavená, nakoľko sa Česko-Slovensko v tomto čase sústredilo uzavretie dohody o výmene obyvateľstva. Od júla do augusta 1946 Česko-Slovensko organizovalo nábor pracovných síl do Česka na dobrovoľnom základe pod heslom Pomoc Slovenska českým krajinám pri poľnohospodárskych prácach, na ktorom sa maďarská menšina zúčastnila v minimálnej miere. Po neúspechu akcie medzi maďarským obyvateľstvom a v súvislosti s mierovou konferenciou v Paríži, ktorá odmietla revizionistické nároky Maďarska ako aj jednostranný transfer maďarského obyvateľstva, sa česko-slovenské orgány rozhodli využiť nútený odsun. Hlavná fáza odsunu do Česka sa uskutočnila medzi novembrom 1946 až februárom 1947, keď bolo presídlených 41 666 osôb maďarskej národnosti. Česko-Slovensko akciu odôvodňovalo pracovnou povinnosťou na základe dekrétu prezidenta republiky č. 88/1945 Zb., viaceré ustanovenia dekrétu však nedodržiavalo. Odsun mal formu násilných deportácií za účasti bezpečnostných orgánov štátu. Vzhľadom na to, že boli deportované celé rodiny vrátane žien a detí, bola celá akcia značne nehumánna a prinášala množstvo citovo vypätých scén. Situáciu začiatkom roka ešte zhoršovalo nepriaznivé zimné počasie. Konflikty s bezpečnostnými orgánmi a pokusy o útek priniesli aj obete na životoch. Rozdeľovanie Maďarov medzi českých roľníkov bolo vykonávané spôsobom ponižujúcim ľudskú dôstojnosť. Maďari z nových pracovných miest hromadne utekali a vracali sa späť do svojich domovov, kde potom dochádzalo ku konfliktom s novými osídlencami, ktorých našli na svojich majetkoch. Organizovaný návrat prebehol až v januári až apríli 1949. Väčšina Maďarov sa vrátila do svojich bydlísk na území Slovenska.
Straty Maďari priznali 72 mŕtvych, 2 nezvestných a 240 zranených. Tieto počty bývajú spochybňované a historici sa skôr prikláňajú k 200 mŕtvym a niekoľkým stovkám ranených Maďarov. Pokiaľ ide o česko-slovenské straty. Býva uvádzané 120 ranených, ale odhady počtu mŕtvych sa rôznia. Najčastejšie býva uvádzané 40 mužov. Ďalšie zdroje uvádzajú 16 alebo 70 mŕtvych. Karpatská Sič stratila 1500 mužov, ale nie všetci padli v boji. Mnohí boli popravení bezprostredne po ňom.
Dôsledky Maďarské straty počas boja predstavovali dovedna 9 mŕtvych a viacero zranených a zajatých. Na česko-slovenskej strane nepadol ani jeden vojak, bolo však niekoľko zranených. Zajatí maďarskí vojaci boli rozdelení do menších skupín a na nákladných autách odvezení na výsluch do Rimavskej Soboty. Koncom roka 1938 boli presunutí do Martina, resp. Ilavy. Nadránom, ešte počas maďarského útoku, bola Budapešť telefonicky vyzvaná na okamžité zastavanie paľby. V ten istý deň si zástupca česko-slovenského ministerstva zahraničných vecí nechal predvolať maďarského veľvyslanca Jánosa Wettsteina. Požiadal ho, aby Maďarsko nezhoršovalo už i tak napätú situáciu, pretože vojenské prepady teritória ČSR môžu znemožniť rokovania o prípadnej úprave štátnych hraníc. O incidente boli informované veľvyslanectvá ČSR v Paríži, Londýne, Berlíne, Bukurešti a Belehrade, ktoré o situácii informovali tamojšie vlády. Česko-slovenské úrady zatkli spolu 25 obyvateľov okresu, ktorí sa počas prepadu pridali k maďarskému vojsku.
Pozri aj  Výmena obyvateľstva medzi Česko-Slovenskom a Maďarskom
Anyási alebo anyiasi (výslovnosť: aňáši; z ) bolo označenie štátnych príslušníkov Maďarska, ktorí sa na územie južného Slovenska prisťahovali po 2. novembri 1938 (t. j. po prvej viedenskej arbitráži), používané v povojnovej Česko-slovenskej republike. Išlo o sociálne rôznorodú vrstvu obyvateľstva, predovšetkým o úradníkov, žandárov a iných štátnych zamestnancov okupačnej moci. Povojnová slovenská politická reprezentácia ich vnímala ako symbol pomaďarčovania juhu Slovenska, územných zmien a požiadaviek voči Slovensku zo strany Maďarska. Podľa čl. 2 Dohody o prímerí s Maďarskom z 20. januára 1945, ktorú za Spojencov podpísal sovietsky maršal Kliment Jefremovič Vorošilov, sa Maďarsko zaviazalo evakuovať všetkých svojich vojakov a úradníkov za štátne hranice Maďarska z 31. decembra 1937. Ich odsun z územia ČSR bol nariadený okresným výborom a okresným správnym komisiám Povereníctvom vnútra Slovenskej národnej rady v máji 1945 a podľa archívnych prameňov bolo do 1. júla 1945 takto odsunutých 31 780 Maďarov, pričom išlo o jednostranný odsun celej skupiny obyvateľstva (až na malé výnimky, konkrétne podľa údajov z roku 1948 bolo na území ČSR 539 osôb ktorí nemali priznané československé občianstvo). Ich hmotný a nehmotný majetok, ktorý si zväčša ani nemohli zobrať so sebou, bol skonfiškovaný a daný pod národnú správu. V. Clementis v uvedenom prejave poznamenal, že tzv. anyási (ako aj Nemci v rovnakom postavení) mohli byť súdení ľudovými súdmi na základe § 1 (ako „fašistickí okupanti“ ) nariadenia Slovenskej národnej rady (SNR) č. 33/1945 Zb. n. SNR z 15. mája 1945 o potrestaní fašistických zločincov, okupantov, zradcov a kolaborantov a odsúdení na trest smrti (odsúdenie mohlo byť zmiernené podľa § 6 na trest odňatia slobody na 30 rokov). V poslednej vete úryvku avizuje ďalšie opatrenia voči nemeckej a maďarskej menšine, ktoré už ale boli iného rázu, keďže sa týkali Maďarov s česko-slovenským štátnym občianstvom.
Obsah Slovenského národného prosbopisu Slovenský prestolný prosbopis bol napísaný v nemeckom jazyku. Neobsahoval ani raz slovo „Slovensko“, pretože ho vnímali ako zemepisné územie obývané Slovákmi. Dokument obsahoval sťažnosti proti útlaku národov a maďarizácií. Tvrdil, že Slováci sa ochotne budú učiť maďarský jazyk a uznal aj rečové zákony. Odmieta rozširovanie maďarského jazyka podľa zákona na miesta, kde to nie je potreba. Odmieta používanie maďarského jazyka počas evanjelických bohoslužieb. Ohradzovali sa aj proti útokom v maďarskej tlači za odmietanie písania v maďarskom jazyku. Platilo to pre časopisy ako Jelenkor , či Pesti Hírlap . Žiadali vymenovať slovensky hovoriacich cenzorov. Požadovali, aby sa mohli založiť katedry slovenskej reči a literatúry nachádzajúce sa na univerzitách, aby cirkevné matriky zostali v latinčine.
Obnovenie Česko-Slovenska Po prechode Červenej armády sa južné Slovensko stalo opäť súčasťou obnoveného Česko-Slovenska, ktoré začalo likvidovať okupačnú správu. Česko-Slovensko pri postoji k maďarskej menšine vychádzalo z princípu kolektívnej zodpovednosti a aplikovalo voči nej rozsiahle represívne opatrenia. Nové hranice boli potvrdené Parížskou mierovou konferenciou, ktorá zamietla maďarské územné nároky a zavedenie menšinového štatútu, ale aj jednostranný transfer obyvateľstva z Česko-Slovenska ako základnú metódu riešenia sporu.
Obnovené Česko-Slovensko Po porážke nacistického Nemecka bolo celé odstúpené pohraničné územie vrátené späť ČSR a zároveň na základe článku XI. až XII. záverov Postupimskej dohody víťazných veľmocí (1945) bola drvivá väčšina nemeckého obyvateľstva vysídlená z Česko-Slovenska, aj keď tzv. divoký odsun spojený s mnohými excesmi prebiehal nezákonne fakticky už od mája 1945.
Pozadie Česko-slovenské hranice boli stanovené na základe kombinácie etnických, hospodárskych a vojenských kritérií a k novému štátu bolo pričlenené aj územie s početnou maďarskou menšinou. Napriek existencii aktivistických prúdov v politike maďarských menšinových strán, väčšina príslušníkov maďarskej menšiny sa s česko-slovenským štátom nestotožnila a žiadala pripojenie k Maďarsku, ktoré im bolo jazykovo a kultúrne bližšie. Medzivojnové Maďarsko sa s rozpadom Uhorska nezmierilo, usilovalo sa o obnovu predtrianonských hraníc a revizionistické myšlienky sa stali integrálnou súčasťou maďarskej spoločnosti vrátane vzdelávacieho systému. Keďže Maďarsko v zahraničí nenašlo pre svoje snahy dostatočné pochopenie, nádeje vkladalo do nových totalitných režimov a svoju zahranično-politickú koncepciu postavilo na spolupráci s nacistickým Nemeckom a fašistickým Talianskom. Zmena mocenských pomerov v Európe, Mníchovská dohoda a politika appeasementu západných veľmocí vytvorili predpoklady pre teritoriálne zmeny na úkor Česko-Slovenska. Tieto vychádzali z výsledkov prvej viedenskej arbitráže, keď úlohu arbitrov prevzali štáty priamo zainteresované na jeho likvidácii a jeho územné oklieštenie malo byť prípravou na ďalšiu agresiu.
Udalosti  Uhorsko sa rozdelilo na tri časti: Habsburská časť, Sedmohradsko a Budínsky pašalik
Národná galéria umenia je jednou z najlepších umeleckých zbierok na svete. Bola vytvorená pre občanov Spojených štátov amerických na základe rozhodnutia Kongresu a prijatím darov zberateľov umenia, mecenášov, finančníkov a verejnosti. Obsahuje európske a americké maliarstvo, sochárstvo, práce na papieri, fotografie a dekoratívne umenia a sochy. Stále zbierky obrazov siahajú od stredoveku až po súčasnosť. Najrozsiahlejšie sú zbierky talianskej renesancie, ktorá obsahuje napríklad diela Ducciove Maesta, Adoration of the Magi od Fra Angelicoa a diela Filippo Lippiho. Nechýbajú ani diela od Leonarda, Tiziana a Raphaela.
Budova galérie Dvojpodlažná budova Národnej galérie zaberá celú severnú časť Trafalgarského námestia, miesta križovanie viacerých významných londýnskych ulíc. Stavba postavená v pôsobivom klasicistickom štýle s mohutnou kupolou byzantského typu a impozantným portikom bola dokončená v roku 1838 podľa projektov Wiliama Wilkinsa. Je postavená z bieleho kameňa. Dominujúcim prvkom vchodovej časti je osem mohutných korintských stĺpov, ktoré boli pôvodne súčasťou budovy Carlton House, ktorá bola zbúraná v roku 1826. Stĺporadie ukončuje mohutný tympanón na spôsob gréckych chrámov. Pohľad do expozíciePo dokončení sa najprv budova delila o priestory s Kráľovskou akadémiou. Tento stav trval až do roku 1868, kedy sa Akadémia z budovy odsťahovala. Napriek uvoľneným priestorom sa čoskoro ukázalo, že stavba pre potreby galérie nepostačuje. Pôvodné úvahy smerovali k stavbe novej budovy. Napokon bolo rozhodnuté o prestavbe existujúcej budovy a jej rozšírení. V roku 1876 boli nové výstavné priestory dokončené a sprístupnené. Ďalšie prestavby sa uskutočnili v roku 1907 a posledná v roku 1991, kedy bolo pristavané Sainsburyho krídlo, ktoré svoje pomenovanie dostalo po obchodníkovi a politikovi Johnovi Sainsburym. Tu našli svoje miesto talianski majstri 13. - 15. storočia. Vystavené diela sú rozdelené na oboch poschodiach; prvé poschodie je hlavným výstavným priestorom, prízemie slúži na vystavovanie tzv. rezervného fondu.
Zbierky Národná galéria umenia je jednou z najlepších umeleckých zbierok na svete. Bola vytvorená pre občanov Spojených štátov amerických na základe rozhodnutia Kongresu a prijatím darov zberateľov umenia, mecenášov, finančníkov a verejnosti. Obsahuje európske a americké maliarstvo, sochárstvo, práce na papieri, fotografie a dekoratívne umenia a sochy. Stále zbierky obrazov siahajú od stredoveku až po súčasnosť. Najrozsiahlejšie sú zbierky talianskej renesancie, ktorá obsahuje napríklad diela Ducciove Maesta , Adoration of the Magi od Fra Angelicoa a diela Filippo Lippiho. Nechýbajú ani diela od Leonarda, Tiziana a Raphaela. Zbierky sochárskeho a dekoratívneho umenia zahŕňajú diela ako kalich od Abbot Sugera zo Saint-Denis a vynikajúcu kolekciu prác Rodina a Degasa. Expozícia v západnej budove Fotografie Múzeum vlastní rozsiahlu zbierku fotografií. Napríklad maliarka Georgia O Keeffová darovala po smrti svojho muža Alfreda Stieglitza mnoho jeho diel. V súčasnosti obsahujú zbierky stovky Stieglitzových fotografií. Séria obsahuje samozrejme niekoľko portrétov jeho manželky Georgie O Keeffovej, snímky z New Yorku, Paríža, Benátok, abstrakcie mrakov; portréty významných osobností ako boli Alfred Maurer, Abraham Walkowitz, Arthur B. Carles, Charles Demuth, Dorothy Normanová, Marcel Duchamp a mnoho dalších. Z ďalších fotografov sú zahrnuté napríklad diela pioniera britskej fotografie, jedného z prvých vojnových fotožurnalistov Rogera Fentona; niekoľko diel avantgardistu a kurátora galérie MoMA Edwarda Steichena, Irvinga Penna a mnoho ďalších. V zbierkach sú portréty od Julie Margaret Cameronovej, Oscara Rejlandera, krajiny Carletona Watkinsa, fotografie Paríža z doby Napoleona III. od Charlesa Nègra, Charlesa Marvilla, Eugèna Atgeta, Alfreda Stieglitza, André Kertésza, Louis-Émila Durandella, Germaine Krulla, lIlse Binga, Brassaïa a ďalších.
Hmota a formy Centrálne nádvorie Štátnej galérie, prehľadné z cesty pre verejnosť, predstavuje pre galerijné priestory akési aktívne ohnisko. Valcovitá forma pripomína kupolovité centrálne priestory klasických a renesančných stavieb. Hoci budovu kritizovali príslovečne ako „virtuozitu okolo prázdnoty“ rotunda predstavuje pozoruhodný a dobre identifikovateľný verejný priestor. Verejná terasa sa rozlieva okolo voľne tvarovaných súčastí spájajúcich oddelené časti galérie. Táto koláž skulpturálnych objektov kontrastuje s jednoduchou kulisou galerijných krídel. Zasklený oceľový prístrešok- edikula vyznačuje centrálnu os budovy pri pohľade z ulice. Pozornosť návštevníkov sa však- na rozdiel od konvenčného klasického plánu- nenasmerovala na túto náhradku centrálne umiestneného vchodu, ale na rampový prístup vedúci na prvé poschodie pódia a ku vstupnému foyer. Výrazne sfarbené držadlá z rúrkovej ocele sú hravo predimenzované, aby sa zvýraznil okružný priebeh cesty po rampách. Iné prvky ako mriežky ventilácie a vchodové prístrešky, boli podobne na optické zvýraznenie mierkovo zveličené. Esovito stočený bok vstupného vestibulu pripomína v pôdoryse tvar kriviek klavírnych krídel, aký uplatnil v mnohých modernistických stavbách Le Corbusier. Foyer poskytuje návštevníkom neformálne miesto na zhromažďovanie, usmerňujúc ich pohyb smerom k okrajovým okružným cestám galeríjnych krídel. Pódium, ktoré ukrýva podzemné parkovisko, vyzdvihuje verejný priestor nad hluk a znečistenie rušnej hlavnej ulice.
Prítomnosť a budúcnosť galérie V súčasnosti sa zbierky nachádzajú na treťom, štvrtom a piatom poschodí. Trvalá expozícia diel Dalího, Rothka, Picassa, Matissa, Warhola a iných velikánov moderného umenia i predstaviteľov generácie súčasných umelcov sa nachádza na treťom a piatom poschodí. Štvrté poschodie je vyčlenené pre sezónne projekty galérie. Hala, kde sa nachádzala turbína sa využíva na prezentáciu diel vytvorených špeciálne pre galériu. Od októbra do marca, každý rok tu vystavuje jeden z umelcov, v rámci série sponzorovanej spoločnosťou Unilever. Doteraz v tomto priestore v rámci Unilever Series vystavovali: 2000 - Louise Bourgeois - Maman, I Do, I Undo, I Redo 2001 - Juan Muñoz - Double Bind 2002 - Anish Kapoor - Marsyas 2003 - Ólafur Elíasson - The Weather Project 2004 - Bruce Nauman - Raw Materials 2005 - Rachel Whiteread - Embankment Táto séria bola plánovaná pôvodne len na prvých päť rokov existencie galérie, avšak jej nesmierna popularita viedla k jej predĺženiu až do roku 2008. V súčasnosti sa plánuje s rozšírením výstavných priestorov, čím by sa zväčšila výstavná plocha galérie o celých 60%. Architektonické riešenie prístavby bolo zverené opäť firme Herzog & de Meuron. Jej otvorenie je naplánované na rok 2012.
National Gallery alebo po slovensky Národná galéria v Londýne je obrazáreň nachádzajúca sa na severnej strane Trafalgar Square. Napriek tomu, že myšlienka na založenie národnej obrazárne v krajine rezonovala dlhý čas, Anglicko sa k tomuto kroku odhodlalo, v porovnaní s ostatnou Európou, pomerne neskoro. Hlavným dôvodom bolo, že neexistovala kráľovská či významnejšia šľachtická zbierka umeleckých diel, ktorá by poslúžila ako základ kolekcie pre národnú obrazáreň. Národná galéria vznikla ako zbierka jednotlivých obrazov a takou aj zostala. Nikdy nemala ambíciu byť múzeom v pravom slova zmysle s cieľom vystavovať diela rýdzo historickej hodnoty, ale od samého začiatku sa zamerala aj na ich estetickú kvalitu.
Súčasti galérie Do dnešného komplexu Všeruského múzejného združenia Štátna Tretiakovská galéria ( Всероссийское музейное объединение Государственная Третьяковская галерея ) je organizačne včlenených niekoľko umeleckých ustanovizní: Múzeum Anny Semjonovny Golubkiny , Múzeum Viktora Michajloviča Vasnecova , Múzeum Apollinarija Michajloviča Vasnecova , Múzeum Pavla Dmitrijeviča Korina a Výstavná sieň v štvrti Tolmači. Organickou súčasťou galérie je i Chrám svätého Mikuláša v Tolmačiach, predstavujúci unikátne spojenie galérie a sakrálneho priestoru.
Zbierka V galérii Stedelijk Mueum sú zastúpené všetky hlavné prúdy moderného umenia. Výtvarní umelci klasickej moderny, ako napríklad (Pablo Picasso, Claude Monet, Pierre Auguste Renoir, Paul Cézanne, Vasilij Kandinskij, Marc Chagall), či (Piet Mondrian, Theo van Doesburg a Gerrit Rietveld) patriaci k hnutiu De Stijl, rovnako ako Karl Appel, Constant a Corneille patriaci k hnutiu CoBrA . Kazimir Malevič je zastúpený 29 obrazmi. Zbierka SM obsahuje aj diela nemeckého expresionizmu, amerického pop artu, video artu (Nam June Paik, Bruce Nauman), Arte Povera, súčasných Nemckých výtvarných umelcov (Reinhard Mucha, Anselm Kiefer, Georg Baselitz, Markus Lüpertz, A. R. Penck) a aktuálne britské umenie (Gilbert & George, Damien Hirst).
Zastúpenie v zbierkach galérií (výber)  Slovenská národná galéria – Bratislava Galéria Nedbalka – Bratislava Galéria mesta Bratislavy Múzeum židovskej kultúry / Slovenské národné múzeum – Bratislava Východoslovenské múzeum – Košice Národná galéria v Prahe Múzeum holokaustu a vzdelávacie centrum (Holocaust Museum & Educational Center, Glen Cove) – New York Židovské múzeum, (Jewish Museum (Manhattan)) – New York Múzeum moderného umenia (Museum of Modern Art) – Miami, Florida Štátne múzeum západného umenia (Государственный музей нового западного искусства (ГМНЗИ)) – Moskva
História Počas existencie Slovenského štátu bola v roku 1943 založená v Bratislave Slovenská galéria. Slovenská národná galéria však vznikla až po vojne a februárovom prevrate v roku 1948 zákonom Slovenskej národnej rady č. 24 z 29. júla 1948. Vznik presadzoval predovšetkým komunistický básnik, novinár a spisovateľ Laco Novomeský, v tom čase povereník pre školstvo, vedu a umenie. Vedením galérie bolo najprv poverené šesťčlenné kuratórium (Vladimír Wagner - riaditeľ kuratória, Miloš Jurkovič - riaditeľ Slovenského múzea, Ján Mudroch - od roku 1950 rektor Vysokej školy výtvarných umení v Bratislave, Jozef Kostka, Milan Škorupa, J. Dubnický - člen ex offo a Alžbeta Günterová-Mayerová). Prvé zasadnutie kuratória sa konalo 7. januára 1949. Prvou výstavou bola v roku 1949 "Výstava obrazov starých majstrov zo zbierok SNG", ktorej komisárkami boli Günterová-Mayerová a Ľudmila Kraskovská. Bola to putovná výstava reinštalovaná v Partizánskom, Martine a Košiciach. V nasledujúcom období až do roku 1970 galériu viedol Karol Vaculík.
Vianoce alebo vianočné sviatky (skrátene Sviatky) sú kresťanské sviatky narodenia Ježiša Krista, dnes aj všeobecne – kresťanmi aj nekresťanmi – v rovnakom období slávené sviatky pokoja a mieru. Ako náboženská a kultúrna slávnosť sú slávené miliardami ľudí na celom svete. Predchádza ich prípravné obdobie (advent alebo Filipovka) a pokračujú vianočnou oktávou, resp. posviatkom alebo obdobím nazývaným vianočné obdobie. Dni od 24. do 26. decembra sú dni pracovného pokoja a ako rodinnú alebo spoločenskú udalosť ich slávi aj väčšina nekresťanov, ktorí ich niekedy označujú iba všeobecne "sviatky", ktorý nepoukazuje na ich kresťanský aspekt.