TUKE-KEMT/reranking-skquad huggingface dataset:
Život Študoval na slovenskom gymnáziu v Revúcej, po jeho ukončení zložil učiteľské skúšky v Kláštore pod Znievom a stal sa učiteľom na ľudovej škole vo Vrútkach. V štúdiách pokračoval v Budapešti a stal sa budapeštianskym dopisovateľom Národných novín. Potom pracoval na školskom inšpektoráte v Rimavskej Sobote, kde pomáhal pri zostavovaní školských učebníc. V roku 1879 odišiel do Martina a stal sa úradníkom novozaloženej českej banky Slávia. Spočiatku spoločne s Vajanským, neskôr sám redigoval obnovené Slovenské pohľady (v rokoch 1881 – 1919). Neskôr bol aj ich vydavateľom. Súčasne bol aj redaktorom Národných novín. Redigoval Slovenskú knižnicu, časopis Muzeálnej slovenskej spoločnosti, Letopis Matice slovenskej a Zborník Matice slovenskej. Za priestupky a politické postoje bol šesťkrát odsúdený. V rokoch 1938-1948 bol aj predsedom Muzeálnej slovenskej spoločnosti. Písal o významných osobnostiach slovenskej literatúry, pre maďarskú verejnosť vydal stručné Dejiny slovenskej literatúry . Literatúru pokladal za hlavný prejav národného života ( Stodvadsaťpäť rokov zo slovenského života, O Slovákoch ). Prekladal z ruskej literatúry. V roku 1939 pri vzniku 1. Slovenskej republiky pomenovali po ňom 2. pešiu divíziu armády SR.
Tvorba Svojou literárnou tvorbou sa radí do druhej vlny slovenského realizmu. Publikoval kratšie prózy v Národných novinách, Slovenských pohľadoch a zborníkoch. Písal poviedky, fejtóny, cestopisy, spoločenské prózy, ale taktiež odborné štúdie o priemysle a obchode. V roku 1900 pôsobil ako redaktor v časopise Slovenské pohľady a Národných novín.
Životopis Študoval na gymnáziu v Banskej Bystrici, na učiteľskom ústave v Šoproni, v Szarvasi, roku 1908 v Osijeku. Učiteľ v Beške, od roku 1925 katechéta v Starej Pazove. Od roku 1931 tajomník Matice Slovenskej, od roku 1925 Slovenskej pospolitej čitárne a od roku 1928 Slovenského národného domu. Pôsobil aj ako režisér divadelného krúžku a člen výboru Sokola v Starej Pazove. Cenné sú jeho Príspevky k histórii Slovákov v Juhoslávii, ale najmä monografia Stará Pazova, v ktorej spracoval dejiny tamojších Slovákov, ich školstvo a spolkovú činnosť, hospodárstvo a národopis. Prekladateľ z chorvátskej literatúry.
Životopis Vyučil sa kníhkupectvu v Tranosciu a súčasne absolvoval dvojročnú obchodnú školu (1926-1929). Šíriteľ knižnej kultúry na východnom a strednom Slovensku. Vedúci obchodu, inšpektor predaja a vedúci oddelenia n.p. Kniha v Prešove. Vydavateľ edície Lúč. Účastník protifašistického odboja. Pôsobil v ilegálnej skupine P. Neckára. V roku 1953-1960 obchodný referent, kontrolór-inštruktor a vedúci účtovník krajskej správy n.p. Slovenská kniha v Banskej Bystrici. Predseda ONV v Prešove. Organizátor kultúrnych, športových a spoločenských podujatí.
Životopis Vyučil sa za stolára. Robotník na viacerých miestach, najmä v Budapešti, po vzniku ČSR živnostník v Slovenskej Ľupči. Organizátor robotníckeho hnutia, zúčastnil sa na príprave a vydávaní prvých slovenských robotníckych časopisov a prispieval do nich. Rovnako prispieval i do Národných novín.
Život Študoval na gymnáziu v Ružomberku, v maďarskom Makove a na obchodnej akadémii v Dolnom Kubíne. Po roku 1918 pôsobil ako referent, bankový úradník a redaktor v Prešove. Následne pôsobil ako úradník, alebo redaktor vo viacerých mestách: Košice, Ružomberok, Bratislava. V Bratislave pôsobil od roku 1925 ako redaktor viacerých časopisov (okrem iného Ľudová politika, Ľudový chýrnik, Slovenský týždenník), neskôr ako redaktor a v istom období aj riaditeľ Slovenskej tlačovej kancelárie. Po nástupe komunizmu bol perzekvovaný, mal dočasne zákaz publikačnej činnosti a bol vysťahovaný z Bratislavy. Až v roku 1955 mu komunistický režim umožnil publikovať v okresných novinách Cieľ v Žiline. Po páde stalinizmu publikoval ako redaktor závodného časopisu Úderník. V tomto období prispieval do Roháča, Novej literatúry, Technických novín, Večerníka, Života a najmä do Kultúrneho života. Do Bratislavy sa smel vrátiť vďaka príhovoru Juraja Špitzera. Je tiež autorom libreta operety Ženské rozmary (1922) a prekladal z maďarskej literatúry (K. Mikszath). V Žiline na Ulici J. M. Hurbana má od roku 1999 umiestnenú pamätnú tabuľu.
Komorný orchester  1975 – Slávnostná suita 1977 – Reminiscencie 1977 – Slovenská rapsódia
Autorstvo Hudba a texty: Ivan Csudai (1 – 13)
Hudobné nosiče  autorské CD Ivan Hrušovský: Cantate Domino (1997) autorské CD Zdeněk Lukáš: Te Deum laudamus
Životopis Otec aj matka boli členmi v Opere Divadla Jozefa Gregora Tajovského v Banskej Bystrici, otec Štefan Babjak bol sólistom a matka Terézia spievala v zbore. Pochádza z piatich súrodencov: Martin, Štefan (o šesť rokov mladší), Ján, Anna a Terézia (narodila sa keď mal Martin osemnásť rokov) . Základnú školu navštevoval v Banskej Bystrici. V roku 1976 - 1980 študoval na Strednej priemyselnej škole dopravnej vo Zvolene. Absolvoval štúdium na Konzervatóriu v Bratislave v triede profesorky Idy Černeckej v roku 1980 - 1985. Absolvoval 4-mesačný študijný pobyt v speváckej škole Centro di perfezionamento cantanti pri Milánskej La Scale v Miláne v roku 1985. Medzi rokmi 1987 - 1989 pôsobil ako operný spevák v opere Divadla Jozefa Gregora Tajovského v Banskej Bystrici. Od roku 1989 o roku 2006 bol sólista Opery SND v Bratislave . V STV moderoval hudobnú reláciu o klasickej hudbe s názvom Clippato . Rodina S manželkou má dve dcéry, Simonu a Andreu.
Životopis Vyštudoval operný spev na Cirkevnom konzervatóriu v Bratislave (1998 - 2004) u Mgr. Art. Františka Malatinca, kde už od 3. ročníka hosťoval v absolventských predstaveniach školy. Od roku 2004 pôsobí ako sólista opery Štátneho Divadla v Košiciach, kde debutoval rolou Hovorcu v opere Čarovná flauta od Wolfganga Amadea Mozarta pod taktovkou Miloslava Oswalda a Igora Dohoviča. V roku 2005 vyhral tretie miesto na 40. ročníku Medzinárodnej Speváckej Súťaže Antonína Dvoráka v odbore opera v Karlových Varoch v Česku. Ako sólista opery Štátneho Divadla v Košiciach stvárnil množstvo rolí svetového repertoáru (Brandera v opere Faust, Míchu – v Predanej neveste, Samuela Ribbinga v Maškarnom bále od G. Verdiho, Marchese d Obigny v La Traviata od G. Verdiho, Masetta v opere Don Giovanni od W.A Mozarta, kapitána Zunigu v Carmen of G. Bizeta a ďalšie). V roku 2009 stvárnil postavu Jána v premiére pôvodnej slovenskej opery Šavol, ktorej hudbu na libreto Teodora Križku skomponoval popredný slovenský hudobný skladateľ, pedagóg Cirkevného konzervatória sv. Cecílie v Bratislave-Petržalke Víťazoslav Kubička. S Matúšom Tomkom budem spolupracovať veľmi rád po dlhom čase. Nosím v sebe spomienku na jeho účinkovanie v mojej prvej opere Evanjelium podľa Lukáša . Opera odznela v podaní Štátnej filharmónie Košice pod vedením dirigenta Adriána Kokoša v Košiciach, Kežmarku, Žiline a Nitre. V októbri 2010 sa spolu s ďalšími sólistami štátneho divadla v Košiciach Jánom Ruskom a Mariánom Lukáčom, ako aj hercom Štefanom Bučkom predstavil v jednej z troch hlavných postáv (Mareka Križina) v svetovej premiére scénického oratória Košickí mučeníci, ktoré skomponoval Pavol Krška. Toto dielo, ktorého námet je súčasťou histórie mesta Košice, bolo venované Roku kresťanskej kultúry a 15. výročiu svätorečenia košických mučeníkov pápežom Jánom Pavlom II., ktoré sa konalo v Košiciach v roku 1995. V novembri 2010 bol pozvaný neziskovou nadáciou Centrum Slniečko na spoluúčasť na benefičnom koncerte pri príležitosti Svetového dňa prevencie týrania detí v Nitrianskej synagóge. So súborom opery Štátneho Divadla v Košiciach pravidelne hosťuje v jaskynnom divadle vo Fertőrákos neďaleko maďarského Šopronu ako Marchese d Obigny (opera La traviata od Giuseppe Verdiho), ako Sarastro (v opere Čarovná flauta od W. A .Mozarta), ako Brander (v opere Faust od Ch. Gounoda) a ako Samuel Ribbing (v opere Maškarný bál od G. Verdiho). Na pozvanie Cirkevného konzervatória v Bratislave vystúpil na koncerte pri príležitosti 100. výročia narodenia slovenskej opernej speváčky a pedagogičky Anny Hrušovskej, interpretky diel W.A.Mozarta. Koncert sa uskutočnil 26. novembra 2012 v Zrkadlovej sieni Primaciálneho paláca. Spieval árie od W.A. Mozarta spolu s ďalšími absolventmi Cirkevného konzervatória Pavlom Bršlíkom, Martinou Masarykovou a Lenkou Kotrbovou a komorným orchestrom ZOE pod vedením Alana Vizváryho.
Spev Po absolutóriu v roku 1994 sa stal členom basovej skupiny Slovenského filharmonického zboru. Má za sebou i sólové projekty: Festival "Sacra Umbra" Perosi - La Risurrezione di Cristo, "John King" Daniel Mateja, "Tete a Tete" Ľubo Burger, "Aupair" Miloš Karásek, koncerty so zoskupením Camerata Bratislava, pravidelne účinkuje na Organových dňoch v Trnave. Spolupracuje so súborom pre starú hudbu Solamente Naturali a je členom mužského vokálneho okteta Danubius Octet Singers.
Hostia  Daniel Urbán - basa (sólo Zlý) Viliam Bujnovský - klavír (Pár sráčov bohatých) Kategória:Albumy skupiny Iné Kafe Kategória:Hudobné albumy z 2014
Zo života Hudobné vzdelanie získal absolvovaním Konzervatória v Žiline. Po prvýkrát začal spievať v Juhoslávii v meste Pula v roku 1969. So skupinou Scarabeus , päť rokov spieval v oblastiach Blízkeho a Ďalekého východu. Vystupoval napríklad v týchto krajinách: Francúzsko, Švédsko, Švajčiarsko, Nemecko, Kuvajt, Nórsko, Dánsko, Írsko, Sovietsky zväz. Svoje hudobné vystúpenia mali okrem iných predstavení napr. v hoteloch a na zámorských lodiach V skupine Scarabeus pôsobili: Karol Konárik (spev), Judita Ivaničová (spev), Dalimíra Peštová (spev), Milan Koreň (klávesy), František Kačáni (basgitara), Zoltan Koncz (bicie), Dušan Hájek (bicie), Milan Seidl a Ladislav Černák. Profesionálnu spevácku kariéru skončil v roku 1989, keď začal podnikať. Neskôr už spieval len príležitostne. Okrem rôznych relácii vystupoval napr. v programe Slovenskej televízie s názvom Repete. Podnikať začal pred rokom 1989. O niečo neskôr založil sieť minilabov na výrobu a spracovanie fotografiií. Neskôr sa stal majiteľom pivovarov v privatizácii. Boli to pivovary: Martiner v Martine v roku 1992, Gemer v Rimavskej Sobote, Popper v Bytči a pivovar v Ilave. V roku 1999 pivovary Martiner a Gemer predal firme Heineken. Vlastní hotel Kaskády v Sielnici pri Banskej Bystrici. Svoje podnikateľské aktivity rozšíril aj o podnikanie v Chorvátsku. Tiež vlastní lodenicu na výrobu lodí. Je ženatý, má štyri deti - Katarínu, Moniku, Karola ml. a Mariána. V roku 2006 naspieval duet „Život je boj“ s Robom Kazíkom na albume To som ja .
Tvorba Napísal 13 kníh, medzi inými: Karierny diplomat (2006) Letokruhy diplomacie (2003) Medovňik - ľubovňik abo Každy to kvitočok svuj makortet najdze - Zemlínska rapsódia Trójsky kôň civilizácie Lúčnica-moja láska Na Zemplíne (libreto k opere)
Hudobná tvorba  Diskografia A kto je beťár, keď nie ja - spieva Paľo Gábor, hrá Ľudová hudba Jána Berkyho-Mrenicu - Opus 9137 0112, LP, 1973 Na Košickej turni - Opus 9117 0304, LP, 1974, hrá Ľudová hudba Jána Berkyho-Mrenicu Záhorácké pjesničky - Opus 9117 0396, LP, 1975, František Zvarík, Margita Skyvová, Štefan Lesay, Eva Blahová, Janko Blaho a Ľudová hudba Jána Berkyho-Mrenicu Keď mi prišla karta - Opus 9117 0515, LP, 1976, P. Gábor, O. Malachovský, R. Szúcs, B. Polónyiová, hrá Ľudová hudba Jána Berkyho-Mrenicu František Zvarík spieva slovenské ľudové piesne - Opus 9117 0574, LP, 1977, Ľudová hudba Jána Berkyho-Mrenicu Čhajóri Románi, (Cigánske piesne a tance, Gipsy Songs And Dances) - Opus 9117 0648, LP, 1978, Ľudová hudba Jána Berkyho-Mrenicu: A1-A3, A5, B1, B3-B7, Na ľudovú nôtu, In a Folk Tune - Opus, LP, 1980 Ej, totu, totu ..., s Paľom Gáborom - Opus 9117 1130, LP, 1981, Ľudová hudba Jána Berkyho-Mrenicu Káli Sľom, Čierna Som, Black I Am, (Cigánske piesne, Gipsy Songs) - Opus 9117 0894, LP, 1981, Ľudová hudba Jána Berkyho-Mrenicu ... mojej milej nôtu - Opus 9117 1429, LP, 1984, s Paľom Gáborom, Ľudová hudba Jána Berkyho-Mrenicu (s Paľom Gáborom spievajú: Angela Vargicová, Božena Plónyiová, Adela Grendárová, Štefan Hudec) Káli rosita - Jana Kocianová, Ján Berky-Mrenica (hrá Ľudová hudba Jána Berkyho-Mrenicu), - Opus, LP, 1988 Povedzte mojej materi - , CD, 1998 Primášov sen - Monitor-EMI 5 24692 2, CD, 1999 Folklorika - Matúš Juhaniak st. - Monitor/EMI, CD - podtitul: - Zo srdca spievam, zo srdca hrám , 2000 Veselo s husličkami po svete - , CD vyšlo spolu s knihou, 2001 ...na dobrú náladu... - EMI EAN 724358 467420, CD, 2003 Huncútske a beťárske piesne / Ej, Totu Totu... - Pavol Gábor, Ľudová hudba J.B. Mrenicu - Opus 91 0178-2 , 2CD, 2015, edícia: Opus 100 – 78.
Najtragickejšie bolo tretie bombardovanie 14. marca 1945 (dva týždne pred oslobodením mesta), keď anglo-americké letectvo zhodilo na mesto 700 bômb. Z pôvodných 3 394 domov bolo zničených 2 023. Väčšina historických stavieb mesta bola zničená počas bombardovaní alebo odstránená po oslobodení: radnica, hotel Zlatý lev, bývalá budova sídla hradného kapitána, arcibiskupský palác – bývalé sídlo tureckých pašov a Františka Rákociho II, synagóga z roku 1858, majestátna budova židovskej meštianskej školy na Žerotínovom námestí. Zo zničeného historického námestia zostali iba dva kostoly a bývalý františkánsky kláštor. Pri nálete zahynulo 4 000 ľudí a 6 000 ľudí zostalo bez prístrešia. Devastácia historických častí a obytných zón mesta bombardovaním natrvalo poznačila jeho architektonický ráz. Trosky a ruiny po bombardovaniach boli odstraňované ešte aj v roku 1946. Hoci by sa arcibiskupský palác dal zachrániť, magistrát rozhodol o jeho zbúraní. Takisto v prípade impozantnej neologickej synagógy, kde sa veže zachovali, no loď bola poškodená, dali celý objekt zbúrať.
Doprava V meste nie je mestská hromadná doprava. Cez mesto prechádzajú dve významné cestné trasy, a to cesta I/76 a cesta II/564. Ďalej cez mesto prechádza dôležitá železničná trať Nové Zámky – Zvolen. Na miestnej železničnej stanici zastavujú len osobné vlaky a je tiež bez predaja lístkov.
Polohopis Nové Zámky sa nachádzajú v strednej časti Podunajskej nížiny, ktorá je súčasťou Malej dunajskej kotliny. Mestom preteká rieka Nitra, východne tečie rieka Žitava a na severe od mesta preteká potok Chrenovka (maď. Tormás). Mesto bolo pôvodne vybudované na rozsiahlom Novozámockom močiari. Leží v nadmorskej výške . Nové Zámky sú vzdialené od Bratislavy a od Budapešti.
Národnostné zloženie Okres Nové Zámky má slovensko-maďarské osídlenie. Väčšinu (59,63 %) tvorí slovenská národnosť. Slováci tvoria majoritu v obciach na severe okresu. Maďari, ktorí tvoria 33,24 % populácie, obývajú celú južnú časť okresu, niekoľko obcí na západe (ako napríklad Komoča, Zemné, Andovce, Tvrdošovce a Veľký Kýr). Na východe to je jediná obec Pozba.
Z histórie Začiatkom 19. storočia dochádza k rýchlemu rozmachu Nových Zámkov. Industrializácia a rozvíjajúci sa hospodársky život podnietili aj zintenzívnenie duchovného života, výrazne stúpol záujem o oblasť vzdelávania, čo viedlo v 30. rokoch 19.storočia k úsiliu o založenie gymnázia. Najväčšiu zásluhu na jeho vzniku mal učiteľ József Zibrényi, ktorý zorganizoval verejnú finančnú zbierku na podporu založenia gymnázia. Najdôležitejšie medzníky z histórie školy 2. októbra 1842 – otvorenie 1850 – zavedené odborné vyučovanie do r. 1883 – škola má katolícky ráz 1899 – štúdium ukončili prví maturanti 2. november 1938 – Nové Zámky boli pričlenené k Maďarsku a 8. novembra 1938 dostala škola nový názov: Maďarské kráľovské štátne gymnázium Petra Pázmánya v Nových Zámkoch; slovenské oddelenie zaniklo 16. máj 1945 – zrušenie maďarského gymnázia a vznik Štátneho gymnázia v Nových Zámkoch; Šurianske štátne gymnázium s vyučovacím jazykom slovenským bolo premiestnené do Nových Zámkov 10. september 1945 – začiatok vyučovania po ukončení II.svetovej vojny; popri materinskom jazyku sa vyučovali jazyky: francúzsky, nemecký i latinský 30. október 1945 – svoju činnosť obnovil Samovzdelávací krúžok Antona Bernoláka školské zákony z roku 1948 a 1953 položili základy jednotnej všeobecnovzdelávacej školy po 17. novembri 1989 došlo k znovurozdeleniu maďarského a slovenského oddelenia 90-te roky 20. storočia – vzrástol význam vyučovania cudzích jazykov, humanitné vyučovacie predmety sa dostali do popredia, ustúpili odborné predmety, niektoré boli i zrušené, nastala väčšia variabilita vo výbere vyučovacích predmetov v 3. a 4. ročníku Historické zmeny názvu gymnázia 2. október 1842 – Katolícke gymnázium 19. jún 1925 – Československé štátne reálne gymnázium s maďarskými pobočkami 8. november 1938 – Maďarské kráľovské štátne gymnázium Petra Pázmánya v Nových Zámkoch 16. máj 1945 – Štátne gymnázium v Nových Zámkoch od šk. roku 1961/1962 – Stredná všeobecnovzdelávacia škola 2004 – osamostatnenie maďarského gymnázia 2006 – maďarské gymnázium prijalo názov Gymnázium Petra Pázmánya s vyučovacím jazykom maďarským v Nových Zámkoch (Pázmány Péter Magyar Tanítási Nyelvű Gimnázium Érsekújvár), slovenské gymnázium názov Gymnázium Nové Zámky.
Pozadie 28. októbra 1918 vznikol samostatný československý štát. Súčasťou novovzniknutého štátu bolo aj územie Slovenska, dovtedajšieho Horného Uhorska, na ktoré si robilo nárok aj Maďarsko. Vzhľadom na to, že sa Maďarsko s týmto stavom nehodlalo zmieriť, museli orgány novovznikajúceho Československa nasadiť svoje vojská. Obsadzovanie Slovenska prebiehalo od 2. novembra 1918 do 20. januára 1919. Jedným z obsadzovaných miest bolo aj Komárno, ležiace na hraniciach s Maďarskom. To bolo bez boja 9. januára 1919 obsadené legionárskym 39. streleckým plukom. Hranica Československa a Maďarska bol pri Komárne vedená umelo v strede toku rieky Dunaj, takže polovica mesta ležala na maďarskej (južnej) strane (dnešný Komárom) a druhá polovica severne od Dunaja (dnešné Komárno). Pôvodne mal posádku v meste tvoriť celý pluk, ale nakoniec to bol len neúplný I. prápor, ktorému velil major Antonín Basl. Spočiatku bol v meste pokoj, ale 20. januára sa začal všeobecný týždenný štrajk prevažujúceho maďarského obyvateľstva. Išlo o prejav nesúhlasu s trvalým obsadením československým vojskom. 3. februára 1919 sa začal ďalší, dokonca štrnásťdňový štrajk. V uliciach sa objavovali protičeské letáky. Situácia sa prudko zhoršovala. Po vzniku Maďarskej republiky rád sa podľa slov majora Basla vyostrila natoľko, že prestrelky, prepady, chytanie agitátorov a šíriteľov falošných kolkov bolo na dennom poriadku. Za niektorými akciami stála vojenská posádka neďalekého maďarského mesta Új Szőny. Od polovice apríla sa začalo v meste hovoriť o pripravovanom maďarskom útoku. Termín útoku bol stanovený na 1. mája 1919 . K útoku sa prihlásilo asi 1 000-2 000 dobrovoľníkov z radov organizovaného robotníctva, doplnených o približne 400 vojakov. Informácie o tom, že Maďari chystajú 1. mája 1919 útok, sa dostali aj k plukovníkovi Egidio Maccalusovi, veliteľovi jednotiek v úseku, ale ten im nevenoval žiadnu pozornosť.
Administratívne členenie V okrese Nové Zámky sa nachádza 59 obcí a 3 mestá - Nové Zámky, Štúrovo a Šurany.
Mestská hromadná doprava v Nových Zámkoch je zabezpečovaná autobusovou dopravou, ktorú prevádzkuje spoločnosť ARRIVA Nové Zámky. Služby MHD sú poskytované na 7 autobusových linkách s číslovaním 1, 4, 6 – 10. ARRIVA Nové Zámky prevádzkuje v Nových Zámkoch 5 typov vozidiel.
Obliehanie Nových Zámkov môže byť: obliehanie mesta s kuruckou posádkou vernou Gabrielovi Betlenovi cisárskym vojskom pod vedením Karla Bonaventuru Buquoya v máji až júli 1621, pozri obliehanie Nových Zámkov (1621) obliehanie mesta s habsburskou posádkou pod vedením Adama Forgáča osmanským vojskom pod vedením veľkovezíra Ahmeda Köprülüa v auguste až septembri 1663, pozri obliehanie Nových Zámkov (1663) obliehanie mesta s osmanskou posádkou pod vedením Hasana pašu cisárskym vojskom pod vedením Karla Lotrinského v júli až auguste 1685, pozri obliehanie Nových Zámkov (1685) obliehanie mesta s kuruckou posádkou vernou Františkovi II. Rákocimu cisárskym vojskom v septembri 1710, pozri obliehanie Nových Zámkov (1710)
Letisko Nové Zámky (ICAO skratka LZNZ) je verejné vnútroštátne letisko s nepravidelnou dopravou nachádzajúce sa v blízkosti mesta Nové Zámky.
Obliehanie Nových Zámkov je významné stretnutie protitureckých vojen, ktoré prebiehalo od 16. augusta do 25. septembra 1663 pri mestskej pevnosti Nové Zámky (Ujvár). Obliehanie skončilo kapituláciou posádky pod vedením grófa Adama Forgáča a víťazstvom vojsk Osmanskej ríše pod vedením veľkovezíra Köprülüzade Fazıla Ahmeda Pašu.
V roku 1938 boli Nové Zámky štvrtým najväčším mestom Slovenska po Bratislave, Košiciach a Trnave. Na základe Prvej viedenskej arbitráži, ktorá bola dôsledkom Mníchovskej dohody vynútenej Hitlerom, boli Nové Zámky pripojené k Maďarsku. Nasledoval nútený odchod časti slovenského obyvateľstva. A aj miestni Maďari boli na rozhodujúcich pozíciách v štátnej správe nahradení úradníkmi z „Anya-Országu“. Prichádzajúci maďarskí vojaci zničili pamätník legionárov. Dňa 30. apríla 1939 prišiel do Nových Zámkov zlatý vlak, ktorý priniesol svätú pravicu (pravú ruku svätého Štefana). 15. júla 1939 sa Nové Zámky stali župným mestom. Reformovaný kostol v Nových Zámkoch bol postavený v roku 1942. Opravený bol v roku 1957. Miestne gymnázium dostalo späť svoj pôvodný názov – Gymnázium Petra Pázmánya.
Udalosti  Bratislava sa stala hlavným mestom Uhorska Narodenia 24. február – Klement VIII., pápež († 1605)
Po smrti Štefanova pravá ruka v Bazilike svätého Štefana v Budapešti Idealizovaný portrét Štefana, zobrazeného s korunou a s kráľovskou kopijou, sa zachoval na uhorskom korunovačnom plášti (čo bol pluviál, ktorý pôvodne darovala Gizela). Už skoro po Štefanovej smrti okolo neho zrejme vznikol kult. Na popud Ladislava I. bol Štefan roku 1083 v katolíckej cirkvi vyhlásený za svätého (spolu s jeho synom Imrichom, čanádskym biskupom Gerardom (Gellértom), svätým Svoradom a inými), napriek tomu, že Štefan dal počas svojho života zavraždiť niekoľko ľudí a neštítil sa ani tyranie (nechal napríklad zabiť a rozštvrtiť telo kniežaťa Kopáňa, ale aj oslepiť svojho bratranca Vazula či zbičovať, mučiť alebo vyhostiť ľudí z rôznych príčin). Už koncom 11. storočia sa donácie svätého Štefana považovali za základ zemepanského vlastníctva a od Zlatej Buly Ondreja II. z roku 1222 sa „slobody krajiny“ považujú za slobody „darované“ svätým Štefanom. Pravá Štefanova ruka, nájdená neporušená v hrobe, sa zachovala dodnes a je relikviou. Relikvia jeho hlavy sa ešte v roku 1440 nachádzala v Stoličnom Belehrade, ale dnes je už stratená. V r. 2000 bol kanonizovaný aj Pravoslávnou cirkvou.
Zaujímavosť Kostol svätého Štefana v Bratislave je jediným kapucínskym kostolom zasväteným tomuto svätcovi v celom bývalom Uhorsku.
Udalosti  Gejza I. založil benediktínsky kláštor v Hronskom Beňadiku a obdaroval ho rozsiahlymi majetkami Prvá písomná zmienka o Tekovskom hrade v obci Starý Tekov Prvá písomná zmienka o Dvoroch nad Žitavou Prvá písomná zmienka o Komárne 1075
Erb rodu V modrom štíte aj v klenote drží korunovaný morský vlk v labe tri červené ruže. Prikrývadlá sú strieborno-modré po oboch stranách. Takouto oválnou pečaťou pečatil aj Štefan vo Zvolene (1626). V leme je kruhopis: STEPHANVS. WESSELENI. DE. HADAD. Františkova okrúhla štítová pečať je zhodná (1656), v leme je kruhopis: COMES. FRANCISCUS. VESSELENI. DE. HADAD. PER. IN. MURAN. REG. HUNGARIAE.PALATINUS. Vnútorný kruhopis: IVDEX. CUMAN. Františkova pečať z roku 1657 je obsahovo zhodná. Barón František v roku 1752 v Hadade pečatil obsahovo zhodnou oválnou pečaťou s kruhopisom L. B: FRANCISCVS. VESSELENY. DE. HADAD.
Biografia Blažej Maďar bol synom sedliakov, ktorí sa prisťahovali do Košíc, postupne sa však vďaka vojenským úspechom vypracoval a bol vymenovaný za kapitána Horného Uhorska. Slúžil vo vojsku Jána Huňadiho, patril k najlepším vojvodcom kráľa Mateja Korvína. Vďaka funkcii chorvátsko-slavonského bána získal aj titul barón. Za vernosť kráľovi Matejovi získal rozsiahle majetky. Patrili k nim aj panstvá v Zadunajsku a na Považí. Blažej Maďar bojoval nielen doma v Uhorsku, ale aj na zahraničných výpravách proti Čechom a na Balkáne proti osmanským Turkom. Zaslúžil sa o likvidáciu bratríckeho hnutia a konsolidáciu pomerov v krajine a o eliminovanie osmanskej expanzie. Pod Blažejom Maďarom slúžil talentovaný Pavol Kiniži, ktorého si Blažej veľmi obľúbil a nakoniec aj adoptoval. Za manželku mu dal svoju mladú dcéru Benignu. Keď okolo roku 1490 Blažej Maďar zomrel, stal sa pokračovateľom jeho slávy a dedičom jeho majetkov Pavol Kiniži. Blažej Maďar býva niekedy v literatúre zamenený za Blažeja Podmanického, ktorý však zomrel už v roku 1480.
Dopad Kláštor františkánov v Nových Zámkoch, ktorý slúžil počas osmanskej okupácie ako kasárne. V meste zostalo 300 hajdúchov, ktorí boli poturčení. Pád Nových Zámkov mal vážne dôsledky, nasledovala ho reťazová strata ďalších pevností a ich zázemí – Nitry, Levíc, Hlohovca, Komjatíc, Novohradu, Drégelyu, Bujaka. Po obsadení bol v oblasti zriadený Novozámocký ejálet ( Eyalet Uyvar ), ktorého sa pevnosť stala sídlom. Po podpísaní mierovej zmluvy 10. augusta 1664 ostali Nové Zámky v držbe Turkov, na oplátku mohli Habsburgovci postaviť pri Hlohovci na brehu Váhu novú pevnosť, Leopoldov. Napriek tomu, že Nové Zámky boli pod tureckou nadvládou iba 22 rokov, Turci spôsobili hromadné škody v okolí. V meste vybudovali štyri mešity. Tri z nich vznikli prestavbou miestnych kostolov. Hlavná mešita, pomenovaná podľa sultána Džámi sultána Mehmeda IV. , bola vybudovaná z kostolu svätého Vojtecha. Veža bola prestavaná na minaret. Obrazy, sochy a ostatné cennosti katolíckeho kostola Turci vyhádzali a zničili. Reformovaný kostol bol konvertovaný na džámi sultánovej manželky, Haseki Sultan hatun , neskôr podľa Çelebiho na skladisko. Kláštor františkánov sa stal kasárňami tureckých vojakov a františkánsky kostol bol konvertovaný na mešitu sultánovej matky, Valide džámi . Neskôr bol skladom potravín a pušného prachu. Štvrtá mešita, o ktorej sa bližšie detaily nevedia, bola vybudovaná v novo založenom predmestí Város pri jednej z mestských brán. V tomto období mal Novozámocký ejálet dvoch miestodržiteľov: pašu Mehmeda Kurda a pašu Mehmeda Küčüka. Sídlom pašu bol arcibiskupský palác. Protestantské lýceum bolo aj naďalej využívané ako škola a čiastočne aj ako knižnica.
Úmrtia  11. apríl Štefan IV., uhorský (proti)kráľ ( asi 1133) 1165
Obsah Cisár pristúpil na požiadavky, požadoval však, aby nezasahoval do vecí kráľovstva Mier: potvrdil náboženskú slobodu a výsady šľachty a náboženskú slobodu aj pre poddaných Rákoci získal Tokaj a ďalších 7 stolíc na severovýchode kráľovského Uhorska protestantom bolo vrátených 90 kostolov (požadovali navrátenie 400 kostolov) Kategória:Dejiny Slovenska
Kostol Sv. Ondreja a Palatínova ulica. Bazilika svätého Ondreja je kostol, jedna z dominánt mesta Komárno. Nachádza sa na križovatke ulíc Svätoondrejská, Palatínova a Školská, oproti Podunajskému múzeu. Dnešnú barokovú podobu nadobudol medzi rokmi 1768-1771. Prvý kostol na jeho mieste postavil rád jezuitov medzi rokmi 1674-1677. Na veži, ktorá bola zároveň aj strážnou vežou mesta, stála dvojmetrová železná socha svätého Ondreja. Okolo kostola sa nachádzal cintorín. Kostol bol však pre rýchlo sa rozrastajúce mesto primalý, a tak medzi rokmi 1723-1734 postavili vedľa neho nový kostol, ktorý taktiež zasvätili sv. Ondrejovi. Na jeho stavbu využili aj materiál z novozámockej pevnosti. Jedna časť zle postaveného kostola sa však 28. decembra 1738 zrútila. Podľa tradície do popraskanej steny kostola narazil koč, ktorý spôsobil jeho zrútenie. 20. apríla 2018 pápež František kostol povýšil na baziliku (druhú v Trnavskej arcidiecéze).
Národnostné zloženie v minulosti V minulosti mal okres Nové Zámky (vtedajšia súčasť Komárňanskej, Nitrianskej a Ostrihomskej župy) maďarsko-slovenské osídlenie, s nemeckou menšinou. V tej dobe neexistovali (boli spojené s inými obcami alebo nezachovali sa údaje) tri obce: Jatov, Rastislavice a Michal nad Žitavou. Väčšinu tvorili Maďari, ktorí obývali celú južnú časť okresu, a žili v zmiešaných slovensko-maďarských obciach na východe a severe. Slovensko-maďarské osídlenie mali obce: Kolta, Čechy, Dedinka, Veľké Lovce, Bardoňovo, Dolný Ohaj, Hul, Vlkas a Maňa. Na západe bola jediná slovensko-maďarská obec Andovce. Obce so slovenskou väčšinou boli (na východe) Jasová, Semerovo, Branovo; (na severe) Radava, Podhájska, Trávnica, Bánov, Šurany, Palárikovo, Lipová, Komjatice, Černík, Mojzesovo, Úľany nad Žitavou a Kmeťovo. Nemci ako menšina obývali iba zmiešané obce. Gbelce (nemecko-maďarská obec) a Nové Zámky, ktoré mali nemecko-maďarsko-slovenské osídlenie.
Národnostné zloženie v minulosti Okres Komárno (vtedy súčasť Komárňanskej župy) mal v roku 1851 maďarskú väčšinu. Ku okresu patrilo 32 obcí. 9 obcí v tej dobe neexistovalo, volali sa inak, boli spojené s inými obcami alebo neboli zadané údaje. Z 32 obcí tvorili maďari väčšinu v 29 obciach. 1 obec bola slovenská (Dulovce) a dve obce boli zmiešané; slovensko-maďarské obce (Marcelová a Hurbanovo).
Polohopis Štúrovo sa rozkladá v juhovýchodnej časti Podunajskej pahorkatiny, obklopujú ho rieky Dunaj, Hron a Ipeľ. Severozápadne od mesta sa rozprestiera Podunajská rovina, ale na východe sa nachádza pohorie Kováčovské kopce – Burda a na juhu pohorie Piliš. Administratívne spadá do okresu Nové Zámky. Z hľadiska členenia na regióny NUTS, spadá do NUTS I – Slovensko, NUTS II – Západné Slovensko, NUTS III – Nitriansky kraj, NUTS IV – okres Nové Zámky a je súčasťou Nitrianskeho kraja. Mesto Štúrovo sa nachádza v juhovýchodnej časti okresu Nové Zámky a je jedným z troch miest v tomto okrese. Vzdialenosť okresného mesta – Nové Zámky je . Komárno je od Štúrova vzdialené a krajské mesto Nitra je vzdialené . Mesto je spojené s okolím cestami I. triedy č. 63 a 76 a cestami II. triedy č. 509 a 564. Katastrálne územie mesta Štúrovo susedí len s 2. ďalšími a to: na západe s katastrálnym územím obce Obid a na severe s katastrálnym územím obce Nána. Na juhu a na východe je štátna hranica prechádzajúca riekou Dunaj.
Obyvateľstvo Podľa údajov z roku 2011 z 39 646 obyvateľov bolo v Nových Zámkoch 25 618 (67 %) Slovákov a 8 863 (22 %) Maďarov. Slováci sú zastúpení jednak zo slovenských obcí nachádzajúcich sa v severnej časti okresu a tiež repatriantmi Slovákmi z Maďarska po druhej svetovej vojne. Historický, demografický vývoj obyvateľstva Nových Zámkov: Rok Počet obyvateľov Rok Počet obyvateľov 1694 1200 1890 11 299 1713 1525 1900 13 204 1731 2970 1910 16 228 1755 3873 1940 23 306 1779 4671 1945 13 400 1787 5167 1946 18 710 1811 5493 1950 20 031 1821 5957 1961 22 041 1830 6904 1965 23 457 1851 6936 1991 42 923 1857 7622 2001 42 262 1869 9483 2011 39 646 1880 10 584 2015 39 130 Národnostné zloženie: Rok (údaje v percentách) 1700 1720 1890 1910 1930 1938 1991 2001 2011 Maďari 61 46 71 91,43 45 88 31,10 27,50 22,36 Slováci 25 36 8 5,94 42 9,5 66,82 69,70 64,62 Nemci 13 17 4 2 – – – <0,1 <0,1 Rómovia – – 3 – – – – 0,80 0,12 Židia – – 13 8,48 8 – – 0,07 0,07 Nezistená – – – – – – – – 11,71
Nové Zámky (, , , ) sú mesto na Slovensku, ktoré je centrom novozámockého okresu v Nitrianskom kraji.
Externé odkazy  Oficiálna stránka klubu Nové Zámky Kategória:Futbalové kluby založené v 1907 Kategória:Šport v Nových Zámkoch
Doprava Nové Zámky sú štvrtý najdôležitejší železničný uzol na Slovensku pre osobnú dopravu (medzinárodné EC a IC vlaky na trase Berlín-Praha-Bratislava-Budapešť-Belehrad, vnútroštátne vlaky na smery Komárno, Nitra, Prievidza a Zvolen). Z Nových Zámkov sa cestou 75 možno dostať do Šale (a odtiaľ cestou E571 aj do Bratislavy), cestou 509 do Štúrova a cestou 64 do Komárna alebo do Nitry. Z Nových Zámkov je priame železničné spojenie do Nitry, Komárna, Bratislavy, Prievidze, Zvolena, Prahy, Berlína, Budapešti a Varšavy. Železničnú stanicu postavili v roku 1966 podľa plánov architekta Fifíka. V prítomnosti ministra dopravy bola slávnostne uvedená do prevádzky dňa 22. mája 1971.
Kultúra a zaujímavosti  Pamiatky Reformovaný kostol v časti Nováčany, jednoduchá jednoloďová stavba s pravouhlým ukončením presbytéria a predstavanou vežou, z roku 1787. Interiér je plochostropý. Nachádza sa tu drevená empora a rokoková kazateľnica. Fasády kostola sú hladké s elipsovo ukončenými oknami. Veža je členená kordónovými rímsami a lizénovými rámami a ukončená ihlancovou helmicou. Súbor:Gemerský Sad1.jpg|Reformovaný kostol Súbor:Gemerský Sad2.jpg
Symboly mesta  Mestský erb Erbovým vyobrazením mesta Nové Zámky je v zelenom štíte strieborná, v pôdoryse zobrazená hviezdicovitá protiturecká pevnosť. Tvorcovia erbu niekdajšie opevnenie zobrazili v našej heraldickej tvorbe celkom ojedinelým spôsobom, a to v pôdoryse s typickými šiestimi predsunutými baštami trojuholníkového tvaru. V strede pevnosti je symbolizované kruhové námestie, z ktorého sa rozbieha šesť ulíc smerujúcich do stredov bášt. Erbovou listinou zo 16. februára 1843 Ferdinand V. potvrdil mestu používanie tohto erbu. Do miniatúry spomenutej listiny sa však dostali už aj niektoré úpadkové, neheraldické prvky (prvky klasicizmu: na zelenom poli je červené opevnenie). Mesto obnovilo používanie svojho pôvodného, heraldicky jedinečného erbu spred vyše 300 rokov 11. decembra 1979. Keďže obsah novozámockého erbu pochádza z období protitureckých vojen, zobrazuje protitureckú pevnosť, vloženie tohto motívu do ranogotického štítu (13. – 14. storočie) by bolo anachronizmom. Heraldicky najčistejšie je umiestniť ho do v spodnej časti zaobleného (neskorogotického) štítu, ktorý plní funkciu univerzálneho heraldického štítu, keďže sa používal v období najväčšieho rozkvetu heraldiky. Pečať Mestskú pečať tvorí erb s kruhopisom: Mesto Nové Zámky. Pečatidlo pečate uschováva primátor. Mestská vlajka Vlajka mesta je zložená z dvoch vodorovných pruhov, zeleného a strieborného priečne delená v pomere 1 : 1 (opačne položené farby má vlajka Nového Mesta nad Váhom). Horná polovica je strieborná (možno nahradiť bielou), dolná polovica je zelená. Podobne ako ostatné vlajky miest na Slovensku, aj ona je ukončená tzv. lastovičím chvostom (rozmery sú 2 : 3). Vlajka mesta je zložená zo zeleného a bieleho pruhu, ukončená tzv. lastovičím chvostom. Erbovou listinou zo dňa 16. februára 1843 Ferdinand V. potvrdil mestu používanie erbu. Žiaľ, históriu mesta potvrdzuje len málo pamiatok, pretože väčšina bola zničená už v bojoch a zvyšok počas trojnásobného bombardovania v r. 19441945. Cenné dokumenty o osídlení a vývoji mesta poskytujú expozície vlastivedného múzea.
História V roku 1940 sa farárom v Nitre – Dolné mesto stal Mons. Michal Boleček, ktorý sa v roku 1943 v Molnoši rozhodol postaviť nový priestranný chrám. V júni 1944 plány nového kostola vyprojektoval nitriansky staviteľ arch. Otto Kapalla. V tom istom roku nitriansky arcibiskup Mons. Karol Kmeťko posvätil základný kameň nového domu Božieho, ktorý mal byť zasvätený sv. Cyrilovi a Metodovi. Druhá svetová vojna však výstavbu oddialila. Až začiatkom marca 1946 sa začalo intenzívne pracovať na stavbe. V októbri 1946 bol kostol pod strechou. Dňa 10. novembra kostol benediktoval Mons. Michal Boleček, aby sa v kostole mohli slúžiť sväté omše. V roku 1947 sa dokončili stavebné práce a nový Cyrilometodský chrám vybavili primeraným vnútorným zariadením. 5. júla 1947 nitriansky biskup Mons. Eduard Nécsey konsekroval hlavný oltár i kostol sv. Cyrila a Metoda.
Polohopis Mesto leží v údolí Hrona a Novobanského potoka, na východnom okraji Pohronského Inovca. Okrajom mesta vedú významné komunikácie nadregionálneho významu – rýchlostná cesta R1, cesta I/65 a železničná trať Nové Zámky – Zvolen. Vodné toky Juhovýchodným okrajom mesta Nová Baňa preteká Hron, do ktorého ústi Kyzový (Novobanský) potok, pretekajúci intravilánom mesta. Do neho sa ďalej v centre mesta vlieva Starohutský potok. Vodné plochy Asi severovýchodne od Námestia Slobody sa nachádza unikátna vodná nádrž Tajch.
Nie nevýznamnú skupinu Rómov tvorili hudobníci. V roku 1854 žilo v Nových Zámkoch 43 rómskych rodín s 218 príslušníkmi, z ktorých bolo 22 muzikantov. Koncom 19. storočia vo Viedni či v Budapešti, Londýne, Berlíne a Drážďanoch pôsobil pôvodom novozámocký rómsky primáš Ľudovít Kolompár-Komlósi. Od polovice 19. storočia sa stalo zaujímavosťou železničnej stanice v Nových Zámkoch vyprevádzanie a vítanie vlakov rómskou kapelou, ktorá najčastejšie hrávala Rákociho pochod. Tento zvyk sa zachoval až do konca prvej svetovej vojny. Zakázaný bol iba počas Bachovho absolutizmu. Rómsku hudbu na stanici potom po prvej svetovej vojne zakázali prichádzajúci českí úradníci. Táto tradícia bola ešte raz obnovená medzi rokmi 1938 – 1944, no po skončení 2. svetovej vojny úplne zanikla.
Obyvateľstvo  Národnostné zloženie Podľa štatistiky vykonanej v roku 2001 sa k maďarskej národnosti prihlásilo 91,37% a k slovenskej 8,63% občanov.
Obyvateľstvo a demografia Po národnostnej stránke v kraji prevláda slovenské obyvateľstvo, s počtom 468 978 (69,55 %), podľa údajov Štatistického úradu Slovenskej republiky z roku 2019. Významnou menšinou, ktorá tvorí väčšinu v okrese Komárno, je maďarská menšina, s počtom 161 995 (24,02 %) obyvateľov. Medzi ďalšie prítomné menšiny patria: Česi ( 3 979 ; 0,59 %), Rómovia ( 3 936 ; 0.58%) a Rumuni ( 1 081 ; 0,16 %). 34 337 obyvateľov (5,09 %) má inú alebo nezistenú národnosť. Národnostné zloženie v roku 2019 okres početobyvateľov(2021) národnosťslovenská podiel –národnosťslovenská národnosťmaďarská podiel –národnosťmaďarská Komárno 100 440 29 009 28,51 % 65 279 64,31 % Levice 109 897 77 812 70,40 % 25 764 23,31 % Nitra 164 465 142 555 88,17 % 8 472 5,24 % Nové Zámky 137 340 82 631 59,63 % 46 068 33,24 % Šaľa 51 150 31 859 61,78 % 15 611 30,27 % Topoľčany 70 510 66 506 95,08 % 376 0,54 % Zlaté Moravce 40 965 38 606 95,30 % 425 1,05 % Spolu 674 767 468 978 69,55 % 161 995 24,02 %
Národnostné zloženie V roku 2001 sa v obci Nógrád prihlásilo 98% obyvateľov k maďarskej, 1% k slovenskej a 1% k rómskej národnosti.
Polohopis Obec leží 22 kilometrov severovýchodne od Komárna a 8 kilometrov južne od Nových Zámkov.
Dňa 9. októbra 1683 sa uskutočnila druhá bitka pri Štúrove, ktorej výsledkom bola porážka Turkov a obsadenie mesta. Obsadením Štúrova bolo dosiahnuté prerušenie spojovacej línie medzi územím pod tureckou nadvládou a Novými Zámkami. Pevnosť, najsevernejší bod moci Osmanskej ríše, sa ocitla v izolácii. Po štvordnovom obliehaní dňa 28. októbra kapitulovala turecká posádka v Ostrihome. Za 150 rokov sa ešte nestalo, aby táto kľúčová pevnosť padla tak rýchlo. Veľkovezír Kara Mohamed dal veliteľa pevnosti pašu Ibrahima obesiť na bráne trhoviska v Budíne.
Dôsledky Víťazstvo bolo strategicky dôležité, keďže umožňovalo cisárskemu vojsku postúpiť k Dunaju a zničiť turecký pontónový most v Štúrove (Parkan), čo by izolovalo horné Uhorsko od ďalších tureckých nájazdov. K ničomu však nedošlo, keďže po ďalšom významnom víťazstve cisárskych vojsk v Bitke pri Svätom Gottharde 1. augusta 1664 cisár Leopold I. podpísal s Osmanskou ríšou 10. augusta 1664 nevýhodný Vašvársky mier. Tým sa ukončila Rakúsko-turecká vojna, no pobúrilo to uhorskú a chorvátsku šľachtu, keďže musela opustiť časť svojich vydobytých území v prospech Osmanov napriek tomu, že uhorská strana bola vo výhode.
Bitka Bitka pri Moháči nakreslená osmanskou miniatúrou. 29. augusta 1526 sa uhorská armáda stretla s osmanským vojskom pri meste Moháč. Keďže hlavný veliteľ uhorskej armády, arcibiskup Pavol Tomori vedel, že jeho armáda má vynikajúcu ťažkú jazdu (zúčastnení boli aj francúzski a iní rytieri), ale iba mizerné ostatné oddiely, stavil všetko na to, že svojím čelným útokom porazí prichádzajúce osmanské vojská. Ich nápor dvakrát zastavili heroickou obranou oddiely osmanských janičiarov. Tretí útok už nevydržali a uhorská jazda prenikla do tureckého tábora, kde musela zastaviť. To však už na ňu obchvatom zaútočila turecká ľahká jazda. Pre uhorských ťažkoodencov to bola veľmi nevýhodná situácia, keďže boli napadnutí odzadu v priestore, kde neboli schopní manévrovať. Pechota, ktorú tvorili naverbovaní študenti, tovariši a mestská chudoba, bola zatiaľ takmer kompletne rozdrvená po tom, čo vošla do krížovej paľby osmanského delostrelectva a janičiarov, ktorých rady utvorili obrovskú polmesiacovitú formáciu. Šľachtická jazda „takticky“ ustupovala a pred vyvraždením pechoty ušla. Zaujímavé je, že Turci po víťaznej bitke celú noc čakali na príchod „hlavnej“ uhorskej armády (ktorú v skutočnosti práve porazili) a sultán si ešte dlho po bitke nebol istý, či naozaj zvíťazil, lebo nevedel pochopiť, že proti nemu postavili takú malú armádu. Keď kráľ Ľudovít II. videl, že je boj stratený, utiekol z bojiska. Vo všeobecnom chaose pri kráľovi ostali len dvaja dvorania. Pri prechode cez potok Csele pri Moháči kráľ spadol z koňa a utopil sa. Jeho osobou vymrela uhorsko-česká vetva jagelovskej dynastie. Okrem kráľa v boji alebo pri úteku zomrela veľká časť vysokej šľachty a cirkevných hodnostárov.
Uhorská kapitulácia pri Világoši Bitka pri Világoši bola záverečná bitka uhorskej revolúcie z rokov 1848 a 1849. Posledné zvyšky revolučnej uhorskej armády vedenej Arturom Görgeim kapitulovali dňa 13. augusta 1849 pri rumunskej obci Șiria (známejšej pod vtedajším maďarským názvom Világos) pred pruským generálom v ruských službách Theodorom von Rüdigerom. Ruskému zboru velil generál Ivan Fiodorovič Paskevič. Celá revolúcia bola, napriek protestom zo zahraničia, krvavo potlačená. Vzdalo sa tu 23 tisíc vojakov, 11 generálov a 1400 dôstojníkov. Rusi získali 129 diel, 29 práporov a 31 štandárt.
Udalosti predchádzajúce bitke Na jar roku 1664 bola habsburská cisárska armáda rozdelená do troch vojsk. Na juhu ríše pôsobilo 17 000 uhorsko-chorvátskych vojakov pod velením Mikuláša Zrínskeho. V centrálnej časti v oblasti Viedne operovalo hlavné vojsko, 28 500 mužov pod velením Raimonda Montecuccoliho, ktorého hlavným cieľom bolo zastaviť predpokladaný priamy útok 100-tisícovej osmanskej armády pod velením Veľkovezíra Fazıla Ahmeda Köprülüa na hlavné mesto Viedeň. Tretie vojsko pôsobilo na severe Uhorska, v dnešnom Slovensku – 8 500 mužov pod generálom Louisom Raduit de Souches. Generál de Souches zahájil ofenzívu na jar roku 1664 na prinavrátenie okupovaných oblastí – po dobytí Nových Zámkov padli do tureckých rúk na jeseň roku 1663 postupne Novohrad, Nitra, Levice, Hlohovec aj ďalšie priľahlé obce. Pod Levický hrad prišla pod vedením veľkovezíra Ahmeda Köprülüa mohutná armáda 1. novembra 1663. Nasledujúci deň, po dohode s vtedajším kapitánom hradu Gašparom Bartakovitsom, sa Turci zmocnili hradu a posádka získala právo slobodného odchodu. De Souchesovo vojsko v jarnej ofenzíve najprv dobylo 3. mája 1664 späť Nitru. Následne de Souches porazil 16. mája 1664 osmanské vojsko pod velením Mehmeta Küçüka v Bitke pri Žarnovici. Toto víťazstvo umožnilo habsburskej armáde stočiť sa na juh k Leviciam. Mesto aj hrad získal de Souches opäť do cisárskych rúk 12. júna 1664. Po zabezpečení hradnej posádky sa vrátil so svojím vojskom do Nitry. Turci sa však nechceli vzdať pevnosti a vyslali na opätovné dobytie Levíc 15 až 20-tisícové vojsko. Osmanské posily predstavovala armáda pod Alím Pašom, ktorá vyrazila z Budína, aby zastavila postup cisárskych vojsk. V blízkosti Levíc sa jej vedenia sa ujal vtedajší budínsky paša Sarı Hüseyin Paša, ktorý obľahol hrad aj mesto. Posádka hradu ale tentoraz nekapitulovala a začala obliehateľom vzdorovať. Bitka pri Leviciach, severovýchodný pohľad. V popredí vpravo Koháriho krídlo, v strede vpravo de Souchesove sily.
Bitka pri rieke Slaná () alebo bitka o Muhi bolo ozbrojené stretnutie medzi vojskami uhorského kráľa Bela IV. a mongolským vojskom vedeným Chánom Batu, ktoré prebehlo 11. apríla 1241 pri maďarskej obci Muhi, blízko prechodov cez rieku Slaná. V súčasnosti je na mieste, ktoré je 16 km južne od Miškovca pamätník. Bitka mala za následok zdrvujúcu porážku uhorských vojsk. Kráľ Belo aj knieža Koloman sa zachránili útekom, arcibiskup Ugrín sa utopil v močiari. Bitka bola začiatkom mongolského vpádu do Uhorska, po ktorom nasledovalo vyše roka trvajúce plienenie mongolských vojsk v krajine.
Následky Súbor:Tomori pál.jpg|náhľad|Generál Pavol Tomori, kapitán armády, v jeho zlatom renesančnom brnení (1526). Víťazstvo nedalo Osmanom takú istotu, akú chceli. Budín zostal nedotknutý; iba francúzski a benátski veľvyslanci čakali na sultána, aby mu zablahoželali k jeho veľkému víťazstvu. Hoci vstúpili do nestráženého evakuovaného Budína a vyplienili hrad a okolie, čoskoro potom ustúpili. Až po roku 1541 Osmani konečne dobyli a obsadili Budín po obliehaní Budína v roku 1541. Bitka pri Moháči však znamenala koniec Uhorského kráľovstva ako jednotného celku. V období politického chaosu si rozdelená uhorská šľachta zvolila súčasne dvoch kráľov: Jána Zápoľského v roku 1526 a Ferdinanda I. z Rakúska v roku 1527. Osmanská okupácia súperila s habsburským arcivojvodom Rakúska, Ferdinandom I., švagrom mŕtveho Ľudovíta a jeho zmluvným nástupcom a naopak skorej podporovala Zápoľského zo Sedmohradska. Čechy ovládali Habsburgovci (za českého kráľa bol Ferdinand I. zvolený 23. októbra 1526), ktorý tiež ovládali severnú a západnú časť Uhorska a zvyšky Chorvátskeho kráľovstva, zatiaľ čo Osmani vládli strednému Uhorsku a držali suverenitu nad polo nezávislým Sedmohradskom. Rakúska vetva habsburských panovníkov potrebovala na osmanské vojny hospodársku moc Uhorska. Počas osmanských vojen sa územie bývalého Uhorského kráľovstva zmenšilo približne o 70%. Napriek týmto teritoriálnym a demografickým stratám zostalo menšie, silne vojnou zničené Kráľovské Uhorsko ešte na konci 16. storočia ekonomicky dôležitejšie ako Rakúsko alebo České kráľovstvo. Z Ferdinandových území bolo oslabené Uhorské kráľovstvo v tom čase jeho najväčším zdrojom príjmu. Významné úrady a štátne orgány boli prenesené na územie dnešného Slovenska. Sulejman pri Pešti v auguste roku 1541 porazil Ferdinandových žoldnierov a obsadil Budín. Po zásahu Turkov sa Uhorsko rozpadlo na tri časti. Južné a stredné územie kedysi mocného kráľovstva na stopäťdesiat rokov okupovali Turci. Križiacke armády obkľúčili Budín niekoľkokrát počas 16. storočia. Samotný sultán Süleyman zomrel v Uhorsku v bitke pri Szigetváre v roku 1566 prirodzenou smrťou. Uskutočnili sa ešte dve neúspešné osmanské obliehania Jágera, ktorý padol až v roku 1596, sedemdesiat rokov po osmanskom víťazstve v Moháči. Turci nedokázali dobyť severnú a západnú časť Uhorska, ktoré patrili habsburským panovníkom.
Habsburské víťazstvo v Uhorsku V októbri 1685 bol dobytý Ostrihom. Pevnosť sa vzdala po chabom odpore. Za pád Ostrihomu bol popravený turecký veliteľ pevnosti Ibrahim Paša. Ďalšie oporné body tureckej moci v Uhorsku boli obsadené v rýchlom slede. Cisárske jednotky postupne dobyli Budín, Pécs a Jáger. V roku 1687 dokonca boli turecké jednotky porazené pri Moháči. V roku 1668 bol obsadený stoličný Belehrad a Turci boli donútení opustiť Slavónsko. V roku 1687 bol sultán Mehmed IV. zosadený janičiarmi, ale ani jeho nástupca Sulejman II. však spočiatku vo vojne nebol príliš úspešný. V roku 1688 padol do rúk Habsburgovcov Belehrad a v roku 1689 aj Skopje. Koncom toho istého roka však veľkovezír Mustafa Köpröli zhromaždil silnú armádu a v roku 1690 zahájil úspešnú protiofenzívu. V októbri 1690 Turci dobyli Belehrad naspäť a v nasledujúcich rokoch sa so striedavými úspechmi. Definitívnu porážku utrpeli Turci v bitke pri Zente, kde princ Eugen Savojský 11. septembra 1697 úplne rozdrvil tureckú armádu. Sultánovi nezostávalo nič iné len uzavrieť mier. Rokovania a uzavretie mierovej zmluvy známej pod názvom Karlovský mier, sa konali v dnešnom srbskom meste Sriemske Karlovce (, , ). Mier bol uzavretý 26. januára 1699. Potvrdil oslobodenie takmer celého Uhorska od tureckej nadvlády. Habsburgovci na jeho základe získali Sedmohradsko a takmer celé Uhorsko (s výnimkou Banátu).
V roku 1663 začal veľkovezír Ahmed Köprülü novú výpravu proti kresťanom. K bojovému stretnutiu Turkov s vojskom Adama Forgáča došlo 6. augusta pri Gbelciach. Dňa 4. augusta dvaja sluhovia priniesli Forgáčovi správu, že Turci sa prepravujú cez Dunaj cez pontónový most pri Pálanku (Štúrovo). Na severnej strane rieky bolo údajne 4- až 5-tisíc Turkov, no Dunaj sa rozvodnil a a Turci ostali odrezaní. Adam Forgáč zobral z posádky pevnosti 5-tisíc vojakov. Bol presvedčený, že vybojovať víťazstvo s tureckými vojskami bude jednoduché. Svojím rozhodnutím nebezpečne oslabil obranyschopnosť novozámockej pevnosti. Turci most v noci opravili a na severný breh sa do rána prepravilo cca 20- až 25-tisíc Turkov. Velili im Kose Ali paša, Gurdžu Mehmed paša a budínsky Sary Husein paša. Po prvom útoku skoro ráno Forgáčovo vojsko preniklo do tureckého tábora, kde nakoniec zostalo z väčšej časti obkľúčené. Táto bitka sa skončila Forgáčovou porážkou.