TUKE-KEMT/reranking-skquad huggingface dataset:
Významné objekty na námestí Na námestí sa nachádza viacero významných budov a objektov. Pravdepodobne najvýznamnejším objektom je historická budova Slovenského národného divadla, ktorá ohraničuje námestie z východnej strany. Napravo od divadla sa nachádza zrekonštruovaný, historický hotel komplex Radisson SAS Carlton. Hotel Carlton je neodmysliteľnou súčasťou bratislavského starého mesta. Na južnej strane námestia sa ďalej nachádza veľvyslanectvo Spojených štátov amerických a Nemeckej spolkovej republiky. Na severnej strane námestia sa nachádza veľké množstvo reštaurácií a barov.
Zámočnícka ulica v Bratislave V rokoch 1908 – 1928 postihlo Bratislavu mnoho udalostí, ktoré pozmenili jej dovtedajší vzhľad. Pod zmenu bratislavských ulíc a hraníc sa pripisuje požiar v gete, elektrifikácia mesta aj obsadenie Bratislavy v rokoch 1918-1920. Po skončení prvej svetovej vojny a prijatí Trianonskej mierovej zmluvy bola okupácia maďarskou vládou potlačená čs. legionármi a regulárnou čs. armádou. V tomto období sa Bratislava volala Wilsonovo mesto po americkom prezidentom T. W. Wilsonovi na znak uznania americkej podpory novej republiky (prvé Československo). V tomto časovom intervale však došlo k mnohým zmenám, ktoré plošne prispeli k modernizácii dnešného hlavného mesta.
Časti a oblasti Starého Mesta Stará radnica Bratislava – mestská časť Staré Mesto (iné názvy: Bratislava-Staré Mesto, Mestská časť Staré Mesto, Staré Mesto ; ) je mestská časť Bratislavy, v ktorej sa nachádza historické centrum mesta, nábrežie Dunaja a hradný vrch. Centrum mesta je mestskou pamiatkovou rezerváciou. Je to turistami najnavštevovanejšia časť Bratislavy. Okrem historických pamiatok tu nájdeme mnoho barov, reštauračných zariadení, galérií, veľvyslanectiev, konzulátov a štátnych úradov a inštitúcií.
História Jednou z teórií je, že v 12. storočí mala Bratislava jedno veľké centrálne námestie, ktoré sa neskoršou výstavbou rozdelilo na dve samostatné námestia (dnešné Františkánske a Hlavné námestie). Prvý záznam o pomenovaní Hlavného námestia je z roku 1373, keď sa nazývalo Forum, teda Trh. Tento názov sa v rôznych podobách ( Marcht, Ring) zachoval až do 18. storočia Bolo teda miestom, kde sa usporadúvali trhy, zábavy, verejné popravy aj korunovačné pochody. V roku 1572 bola na námestí postavená Maximiliánova fontána, ktorá vyriešila problém s nedostatkom pitnej vody. Jeho dnešné pomenovanie sa spomína v listine z roku 1783 v nemeckej podobe Hauptplatz. Následne sa jeho názov zmenil s každým novým režimom - v roku 1850 bolo nazvané na počesť cisára Františka Jozefa I. Franz Joseph Platz, po vzniku Prvej česko-slovenskej republiky ho pomenovali Masarykovo námestie a počas Slovenského štátu Hitlerovo námestie. Po vojne sa nakrátko vrátilo k predvojnovému pomenovaniu, až kým ho v roku 1953 nepremenovali na Námestie 4. apríla podľa dátumu oslobodenia mesta Červenou armádou. Po Nežnej revolúcii sa rozhodlo o navrátení historického názvu. Odvtedy prešlo dvakrát rekonštrukciou - v deväťdesiatych rokoch z neho odstránili zeleň a vydláždili ho kamennou dlažbou, čím sa snažili námestiu vrátiť stredoveký charakter. Takisto na ňom boli umiestnené dve sochy vojakov, pri ktorých sa s obľubou fotia turisti. Dlažba bola v rokoch 2005 - 2006 vymenená, odvtedy zostáva námestie bez väčšej zmeny.
Významné budovy Námestie je ohraničené tromi významnými budovami, a to Starou radnicou, Primaciálnym palácom (sídlom primátora hlavného mesta Bratislavy) a budovou Magistrátu mesta Bratislavy (Novou radnicou).
Pozri aj  Dejiny Bratislavy Mesto Márie Terézie
Od roku 1971 Mestské časti Bratislavy od roku 1975 V roku 1971 boli k Bratislave z okresu Bratislava-vidiek pripojené a začlenené obce Podunajské Biskupice, Vrakuňa, Záhorská Bystrica, Devínska Nová Ves, Jarovce, Rusovce a Čunovo. V tom istom roku zákon č. 63/1971 vytvoril 5 mestských obvodov pod názvami Bratislava I – Staré mesto, Bratislava II – Ružinov, Bratislava III – Vinohrady, Bratislava IV – Devín a Bratislava V – Petržalka, ale zákonné opatrenie Predsedníctva SNR č. 90/1971 a vykonávacia vyhláška č. 91/1971 o dva mesiace neskôr toto delenie zmenili na len 4 mestské obvody označované iba číslami, teda Bratislava I, Bratislava II, Bratislava III a Bratislava IV; Petržalka bola zaradená do mestského obvodu Bratislava IV. Od septembra 1971 teda existovali tieto mestské obvody, ktoré mali naďalej postavenie okresu (v zátvorke obvody spred roku 1971 a novo pripojené obce spadajúce do územia obvodu): Bratislava I (BA-Staré mesto, časť BA-Nivy, časť BA-Vinohrady) Bratislava II (časť BA-Nivy, časť BA-Nové mesto, časť BA-Trnávka, časť BA-Ružinov; Podunajské Biskupice, Vrakuňa) Bratislava III (časť BA-Nové mesto, časť BA-Vinohrady, časť BA-Trnávka, BA-Rača, BA-Vajnory) Bratislava IV (BA-Karlova Ves-Devín, BA-Dúbravka, BA-Lamač, BA-Petržalka; Jarovce, Rusovce, Čunovo, Záhorská Bystrica, Devínska Nová Ves) Mesto teda odteraz už tvorili katastrálne územia (vtedy označované aj ako mestské časti): Staré mesto, Nivy, Vinohrady, Nové mesto, Ružinov, Prievoz (od roku 1986 súčasť Ružinova), Trnávka, Vajnory, Rača, Lamač, Dúbravka, Devín, Karlova Ves, Petržalka, Podunajské Biskupice, Vrakuňa, Záhorská Bystrica, Devínska Nová Ves, Jarovce, Rusovce a Čunovo. V roku 1986 (č. 3/1986 Zb.) bol od mestského obvodu Bratislava IV nakoniec predsa len odčlenený mestský obvod Bratislava V – Petržalka (teda územie dovtedajšieho mestského obvodu Bratislava IV. na pravom brehu Dunaja). Bratislava V zaberá katastrálne územia Petržalka, Jarovce, Rusovce, Čunovo. Jeho vznik súvisel so skutočnosťou, že nastala posledná fáza výstavby sídliska Petržalka, ktoré samé o sebe malo okolo 100 000 obyvateľov a preto si vyžadovalo samostatnú správu. V roku 1990 stúpol význam mesta ako celku a mestských častí a naopak klesol význam 5 mestských obvodov, ktoré už existujú de iure iba ako okresy štátnej správy, zákon o hlavnom meste SR ich ani nespomína. Okrem toho nastalo čiastočné odlíšenie pojmov katastrálne územie a mestská časť – hoci sú katastrálne územia naďalej zhodné s mestskými časťami, katastrálne územia Nivy + Ružinov + Trnávka ako aj Nové mesto + Vinohrady tvoria od roku 1990 dve mestské časti.
Pozri aj  Dejiny Bratislavy
Marian Cozma zomrel po prevoze do nemocnice na bodnutie do srdca po potýčke v zábavnom podniku, kde oslavoval narodenie dieťaťa svojho klubového spoluhráča Gerga Iváncsika spolu s ďalšími spoluhráčmi. Do potyčky sa zaplietli aj dvaja spoluhráči, ktorí utrpeli vážne zranenia – Žarko Šešum zo Srbska zlomeninu spodiny lebečnej a Chorváta Ivana Pešića útočníci bodli do oblasti obličiek. Jednu obličku mu museli odoperovať. Riaditeľ klubu uviedol, že hráči sa správali normálne. Cozmu napadla skupina asi 30 maďarských Rómov, ktorí ho vyviedli na ulicu, kde bitka pokračovala a tam prišlo k bodnutiu so smrteľnými následkami. Podľa polície ho zavraždil Sándor Raffael. Výrazný podiel na jeho smrti majú aj Iván Sztojka a Gyözö Németh.
Francesco Castiglia , známy ako Frank Costello ( 26. január 1891, Lauropoli, Taliansko – † 18. február 1973, New York) bol jeden z najvplyvnejších predstaviteľov taliansko-amerického organizovaného zločinu v 1. polovici 20. storočia. Kvôli svojim kontaktom s politikmi, sudcami a políciou bol tento mafiánsky boss nazývaný The Prime Minister (Premiér).
Životopis Narodil sa v Palerme krátko pred vypuknutím druhej svetovej vojny. Jeho matka sa volala Luisa Bentivegna, otec bol Arturo Falcone (riaditeľ chemického laboratória). Aj keď krátko navštevoval námornú akadémiu, zaujímalo ho hlavne právo, ktoré začal v rovnakom čase študovať. V súdnictve pracovala aj Falconeho budúca žena Francesca Morvillo. Ako vyšší súdny úradník sa čoskoro zameral na odhaľovanie a usvedčovanie páchateľov organizovaného zločinu, konkrétne členov talianskej Cosa Nostry. Spolu s kolegom Paolom Borsellinom sa stali symbolmi boja proti mafii. V priebehu rozsiahlych súdnych procesov usvedčili desiatky mafiánov. Na prelome 70. a 80. rokov mala mafia na svedomí zabitie popredných predstaviteľov štátu z radov politikov, policajtov či sudcov. 10. februára 1986 začal veľký súdny proces s členmi Cosa Nostry, ktorý trval až do 16. decembra 1987. Celkovo v ňom bolo obvinených 475 mafiánov a odsúdených viac než 300 osôb. Kľúčovým svedkom sa stal mafián Tommaso Buscetta.
Nástupca Lucky Luciana Keď bol v roku 1936 poslaný Lucky Luciano do väzenia, bol Costello poverený funkciou výkonného šéfa. Vito Genovese sa stal jeho podšéfom. Za Costellovho vedenia sa organizácii darilo, a to nielen v New Yorku, ale aj v ostatných mestách, kde mal Costello svojich ľudí (napr. Meyer Lansky bol na Floride a Bugsy Siegel sa staral o záležitosti v Los Angeles). Costello riadil tiež kasína v Las Vegas a na Kube. Costellov zástupca, Vito Genovese, však medzitým musel odísť do Talianska kvôli súdnemu stíhaniu. Vrátil sa v roku 1946, keď boli svedkovia v jeho procese umlčaní. V rovnakom roku bol naopak Lucky Luciano deportovaný do Talianska. Genovese sa teda chcel dostať na vedúcu pozíciu miesto Franka Costella. Bránil mu v tom však okrem iného Costellov priateľ, Albert Anastasia, ktorý bol známy ako človek, ktorý vraždy nezadáva, ale vykonáva.
Smrť Marian Cozma zomrel po prevoze do nemocnice na bodnutie do srdca po potýčke v zábavnom podniku, kde oslavoval narodenie dieťaťa svojho klubového spoluhráča Gerga Iváncsika spolu s ďalšími spoluhráčmi. Do potyčky sa zaplietli aj dvaja spoluhráči, ktorí utrpeli vážne zranenia – Žarko Šešum zo Srbska zlomeninu spodiny lebečnej a Chorváta Ivana Pešića útočníci bodli do oblasti obličiek. Jednu obličku mu museli odoperovať. Riaditeľ klubu uviedol, že hráči sa správali normálne. Cozmu napadla skupina asi 30 maďarských Rómov, ktorí ho vyviedli na ulicu, kde bitka pokračovala a tam prišlo k bodnutiu so smrteľnými následkami. Podľa polície ho zavraždil Sándor Raffael. Výrazný podiel na jeho smrti majú aj Iván Sztojka a Gyözö Németh. Dňa 11. februára previezli jeho telesné pozostatky do Rumunska. O dva dni na to, 13. februára mal v Bukurešti pohreb, na ktorom sa zúčastnili jeho kluboví spoluhráči a stovky ľudí.
Giovanni Falcone ( 20. máj 1939, Palermo, Taliansko - † 23. máj 1992, Capaci) bol taliansky prokurátor, ktorý sa špecializoval na vyšetrovanie a odhaľovanie zločinov talianskej Cosa Nostry. Bol jednou z vedúcich postáv boja proti organizovanému zločinu v Taliansku. Zomrel vo veku 53 rokov potom, ako bol na neho spáchaný atentát.
Castellamarská vojna V roku 1930 vyvrcholila Castellamarská vojna, krvavý konflikt medzi Salvatorom Maranzanom a Joeom Masserianom, ktorí viedli dva najväčšie newyorské klany. Meno konfliktu má pôvod v skutočnosti, že ľudia z Maranzanovej strany boli prisťahovalci z okolia mesta Castellammare del Golfo v západnej Sicílii. Medzi nimi bol napríklad Joseph Bonanno. Ich protivníci, ktorých viedol Joe Masseria, pochádzali z celej Sicílie a priľahlých regiónov. K Masseriovi patrili okrem Luciana napríklad Al Capone, Vito Genovese, Bugsy Siegel alebo Frank Costello. Počas konfliktu však ľudia prechádzali z jednej strany na druhú a tak pôvodné rozdelenie prestalo platiť. Luciano síce pôvodne pracoval pre Masseria, ale 15. apríla 1931 spolu s Meyerom Lanskym pripravil jeho vraždu. Odohralo sa to v reštaurácii, keď Luciano s Masseriom obedovali. Luciano potom odišiel na toaletu a medzitým štyria strelci Masseria zabili. Maranzano týmto vyhral Castellamarskú vojnu. Vyhlásil sa Capom di tutti capi (šéfom všetkých šéfov, bossom všetkých bossov) a urobil Luciana svojím mužom číslo jedna. Postupne si však prestali dôverovať a obaja pripravovali vraždu toho druhého. Luciano bol rýchlejší. 10. septembra 1931 vstúpili do Maranzanovej kancelárie štyria muži, ktorí sa predstavili ako daňoví úradníci. Keď Maranzano počul rámus z chodby, vyšiel sa z kancelárie pozrieť, čo sa deje, pričom si rozopol sako, aby bolo vidieť jeho pištole. Útočníci ho mali len pobodať, ale kvôli zmene situácie ho zastrelili. Podľa legendy mal toho dňa Luciano zabiť ešte desiatky Maranzanových verných, v skutočnosti však zomreli len asi dvaja alebo traja. Po smrti Masseria a Maranzana sa Luciano dostal do čela newyorskej mafie. V roku 1931 zrušil miesto Capa di tutti capi a zaviedol decentralizovanú štruktúru. Do mafie priviedol aj ostatné etniká, nielen Sicílčanov. Rodiny si rozdelili teritória a sféry vplyvu. Najvyšším orgánom bola tzv. Komisia skladajúca sa z bossov.
Smrť 10. septembra 1931 bol Salvatore Maranzano vo svojej kancelárii, keď dovnútra vošli štyria daňoví úradníci, ktorí predtým odzbrojili Maranzanových strážcov. Boli to prezlečení Lucianovi ľudia. Maranzana najprv dobodali a potom zastrelili. Luciano toho dňa zabil ešte niekoľko ďalších Maranzanových mužov. Stal sa najmocnejším mužom newyorskej mafie. Vykonal niekoľko významných zmien v štruktúre mafie. Zrušil miesto Capa di tutti capi a vytvoril tzv. Komisiu, ktorá sa skladala z jednotlivých bossov. Otvoril mafiu pre Židov, Írov a iné etnické skupiny. Reorganizoval päť hlavných newyorských rodín (Maranzanovo rozdelenie s niekoľkými zmenami). Zvyšky Maranzanovej ríše boli pridelené Josephovi Bonannovi, vznikol z toho klan Bonanno. Okrem toho existoval klan Genovese, Colombo, Gambino a Lucchese. Mafia tak dostala modernú podobu, ktorá v podstate platí dodnes.
Vražda Ignáca Mezeia bola vražda muža bez domova rómskeho pôvodu, Ignáca Mezeia ( 1967, Štvrtok na Ostrove - † 27. apríl 2001, Bratislava), ktorého 27. apríla 2001 v Bratislave zavraždili neonacisti.
Obchod s heroínom Po vyhostení z Kuby sa Luciano usídlil v Neapole. Tam nadviazal nové kontakty so sicílskymi klanmi a ďalšími mafiánskymi organizáciami, napr. s Camorrou a ’Ndrangheta. V priebehu 50. rokov si ďalej Luciano vytvoril dobré styky s korzickou mafiou a vytvoril tzv. Francúzsku spojku. Ópium sa vtedy pašovalo z Turecka do Francúzska (Marseille), kde sa z neho vyrábal kvalitný heroín. Ten ďalej putoval do Spojených štátov.
Stávkarská aféra V máji 2012 bol Stefano Mauri zadržaný talianskou políciou pre podozrenie z účasti na stávkarskom škandále. Následne bol rozhodnutím súdu presunutý do domáceho väzenia.
Kritika a kontroverzie V súvislosti s vraždou investigatívneho reportéra Jána Kuciaka a jeho snúbenice Martiny Kušnírovej denník Korzár Košice upozornil na prepojenie bývalého vedenia politickej strany Šport do Košíc a na Východ na Antonina Vadalu, podnikateľa talianskeho pôvodu pôsobiaceho na východnom Slovensku podozrivého z napojenia na zločineckú skupinu ’Ndrangheta z Kalábrie v Taliansku, teda kalábrijskú vetvu mafie, čo dokladajú dokumenty talianskych justičných orgánov. Práve Vadalu a ďalších Talianov podozrivých z prepojenia na ’Ndranghetu sa týkal posledný pripravovaný článok Jána Kuciaka, čo priviedlo médiá k hypotéze, že páchateľom a/alebo objednávateľom vraždy bola ’Ndrangheta. Trestný čin dvojnásobnej vraždy je doposiaľ v štádiu vyšetrovania. Súčasné vedenie politickej strany PRINCÍP nemá žiadne prepojenie s osobou Antonina Vadalu.
Dôsledky Po Falconeho smrti sa v Taliansku zdvihla vlna odporu proti mafii, organizovali sa protestné akcie a spontánne vznikali spolky, ktoré mali za cieľ donútiť vládu, aby prijala ostrejšie opatrenia proti mafii. Pomyselné žezlo v boji proti mafii prevzal Falconeho priateľ Paolo Borsellino. Svojho kolegu však prežil len o necelé dva mesiace. 19. júla 1992 ho zavraždili. Na pamiatku sudcov Falconeho a Borsellina bolo letisko v Palerme pomenované na Falcone-Borsellino Airport . V januári 1993 zadržala polícia mafiánskeho bossa Riinu, ktorý sa niekoľko rokov skrýval. Bol odsúdený na doživotie, okrem iného aj za vraždu Falconeho a Borsellina (ich smrť mala byť odplatou za mafiánske procesy a výstrahou pre ďalších, ktorí by v nich chceli pokračovať). V máji 1996 zatkla polícia mafiána Giovanniho Bruscu, ktorý bol zodpovedný za Falconeho vraždu. V decembri 1999 prebiehal nový proces s osobami zodpovednými za vraždu sudcu Borsellina. Medzi odsúdenými bol aj Bernardo Provenzano (keďže sa skrýval, bol odsúdený v neprítomnosti). Niektorí odsúdení boli v roku 2002 prepustení z väzenia za to, že budú svedčiť proti ďalším mafiánom.
Propaganda Due a krach banky Hrala dôležitú úlohu v sprisahaní v súvislosti s Propaganda Due v Taliansku v 70. a 80. rokoch. Počas neskoršieho vyšetrovania nekalých praktík v Banco Ambrosiano bolo zistené, že jej prezident Roberto Calvi a jeho pomocníci založili viac ako 200 fiktívnych bánk, aby sťažili transparentnosť transakcií. Kľúčovú úlohu pri tom hrala banka Cisalpina na Bahamách. Banka zrejme slúžila na pranie špinavých peňazí a umožnila pomocou firmy World Finance Corporation v Miami investovať peniaze z predaja kokaínu z latinskej Ameriky na legálnych finančných trhoch. Cisalpina bola popri Calvim spravovaná aj arcibiskupom Paulom Casimirom Marcinkusom, šéfom Vatikánskej banky (Istituto per le Opere di Religione), ktorá bola spoluvlastníkom Banco Ambrosiano. Ilegálne aktivity sa ale zjavne vymkli spod kontroly. V Banco Ambrosiano vznikla miliardová finančná diera, ktorá znamenala jej koniec. V roku 1972 sa pokúsili majitelia banky zrealizovať myšlienku, že zaplátajú vzniknutú dieru pomocou falšovaných cenných papierov. Na ich nákup malo byť použitých 950 miliónov dolárov, papiere boli zjavne obstarané cez taliansku mafiu. Prezident banky Roberto Calvi mal výborné kontakty na Vatikán. Údajne dokázal previesť obrovské sumy do socialistického Poľska, ktorými bola podporovaná odborová organizácia Solidarita. Predovšetkým mal ale vynikajúce kontakty na taliansku Mafiu. V roku 1982 bol obžalovaný z prania špinavých peňazí, sprenevery a spoluúčasti na dlhom zozname politických a finančných zločinov, spolu s Michele Sindonom, prezidentom Franklin National Bank a arcibiskupom Marcinkusom. Calvi ušiel motorovým člnom do Juhoslávie, potom do Rakúska a odtiaľ súkromným lietadlom do Anglicka. 18. júna, 1982, deň po tom, ako sa musel vzdať funkcie predsedu predstavenstva Banco Ambrosiano, bol nájdený obesený pod mostom Blackfriars Bridge v Londýne. V ten istý deň vypadla Calviho sekretárka Graziella Corrocher z okna banky v Miláne a pád neprežila. V obidvoch prípadoch sa hovorilo o samovražde alebo vražde. Banka v roku 1987 skolabovala a Vatikán vykázal približne 3 miliardy dolárov ako nedobytné pohľadávky. Licio Gelli, zakladateľ lóže P2, bol na úteku zatknutý vo Švajčiarsku, ale podarilo sa mu ujsť z väzenia a po premlčaní trestného stíhania sa znova vrátil do Talianska. Pri vyšetrovaní celého komplotu prišli o život piati vyšetrovatelia talianskej polície.
Mafiáni môže byť: množné číslo slova mafián film Martina Scorseseho, pozri Mafiáni (film) slovenský dokumentárny televízny seriál, pozri Mafiáni (televízny seriál) kniha Gustáva Murína, pozri Mafiáni (Murín)
Zatknutie páchateľov, skončenie ich vyšetrovania (od septembra 2018) 27. septembra 2018 špecializovaná jednotka NAKA zadržala v Kolárove osem podozrivých. Ministerka Denisa Saková informovala, že doteraz v súvislosti s vraždou polícia vypočula približne 200 ľudí. 28. septembra 2018 Polícia zadržala Alenu Zsuzsovú v rodinnom dome v Komárne a obvinila z obzvlášť závažného zločinu úkladnej vraždy a z ďalších trestných činov štyroch zo zadržaných. Strelcom mal byť bývalý policajný vyšetrovateľ Tomáš Szabó, ktorému pomáhal jeho bratranec a bývalý vojak Miroslav Marček, ten sa neskôr k vraždám aj priznal. Podnikateľa Zoltána Andruskóa vyšetrovatelia považovali za sprostredkovateľa a za objednávateľa vraždy označujú Alenu Zsuzsovú. Od 30. septembra 2018 boli na základe rozhodnutia Špecializovaného trestného súdu v Banskej Bystrici všetci štyria vo väzbe. 4. októbra 2018 potvrdila obhajkyňa Lívia Kňažíková , že obvinený podnikateľ Zoltán Andruskó spolupracuje s políciou a za objednávateľa vraždy označil Mariana Kočnera. 15. októbra 2018: Policajný prezident Milan Lučanský zasiahol do vyšetrovacieho tímu. Z prípadu odvolal šéfa Národnej kriminálnej agentúry NAKA Petra Hraška. 22. októbra 2018: Denník N informoval, že bývalý agent SIS Peter Tóth sa polícii priznal k sledovaniu Jána Kuciaka a ďalších novinárov. Rok 2019 14. marca 2019 informoval ÚŠP na tlačovej konferencií, že väzobne stíhaný (v kauze zmenky) podnikateľ Marián Kočner bol 8. marca obvinený z objednávky vraždy. Likvidáciu Kuciaka si mal objednať pre jeho novinársku prácu. Medzi dôkazmi podľa televízie Markíza je komunikácia Kočnera s vplyvným podnikateľom, ktorému mal avizovať, že pracuje na vražde. Ako aj výpovede svedkov, ktorí pre Kočnera zabezpečovali sledovanie Kuciaka. 15. marca 2019 ÚŠP zverejnil aktuálny stav vyšetrovania. Boli odhalené viaceré zatiaľ verejnosti neznáme podrobnosti. Vražda sa stala 21. februára o 20:21. Napriek tomu že zbraň nemáme, máme dôkazy o tom, o akú zbraň a strelivo išlo. Redaktori Aktualít sa domnievajú, že tak ako po poslednom vystúpení prokurátorov 17. septembra 2018 do 10 dní došlo k zatknutiu páchateľov je možné očakávať aj teraz razie a zatýkanie (Kočner nebol jediný objednávateľ). 11. apríla 2019: Miroslav Marček sa pred vyšetrovateľom NAKA po prvý raz priznal k vražde Jána Kuciaka a jeho snúbenice. 28. mája: Polícia vykonala rekonštrukciu vraždy Jána Kuciaka a Martiny Kušnírovej s Miroslavom Marčekom. 21. októbra 2019 prokurátor ÚŠP podal na Špecializovaný trestný súd v Pezinku obžalobu na M. Kočnera a ďalšie tri osoby. Zoltán A. bol vyčlenený na dohodu o vine a treste. 22. októbra 2019: Policajný prezident rozpustil vyšetrovací tím Kuciak. 28. októbra 2019: Súd v kauze zmenky TV Markíza povolil ako dôkaz správy z aplikácie Threema. Súd tak oficiálne potvrdil pravosť správ.
Marian Kočner , uvádzaný aj ako Marián Kočner ( 17. máj 1963, Liptovský Mikuláš) je bývalý slovenský kontroverzný podnikateľ pôsobiaci prevažne v oblasti rizikových investícií, finančných machinácií a nehnuteľností. Jeho meno sa objavilo v dokumentoch medializovaných ako „mafiánske zoznamy“, ktoré mali uniknúť z prostredia Policajného zboru v roku 2005 a obsahovať zoznamy osôb podozrivých z účasti na organizovanom zločine. V roku 2005 bol na zozname v skupine sýkorovcov, od roku 2011 bol už zaradený k piťovcom. Momentálne (2023) je v Ústave na výkon trestu odňatia slobody za falšovanie zmeniek TV Markíza. 12. januára 2021 Najvyšší súd potvrdil rozsudok Špecializovaného trestného súdu. Za falšovanie zmeniek bol Kočner odsúdený na 19 rokov odňatia slobody v ústave s maximálnym stupňom stráženia a peňažný trest 10-tisíc eur. O prepustenie môže žiadať najskôr v roku 2033. Zostáva však obvinený vo vražde Jána Kuciaka a hrozí mu tak doživotný trest.
Paolo Borsellino ( 19. január 1940, Palermo, Taliansko – † 19. júl 1992, Palermo) bol taliansky prokurátor a bojovník proti talianskej mafii, spolupracovník Rocca Chinniciho a Giovanni Falconeho. Spoločne s Giovannim Falconem a Roccom Chinnicinom stál na začiatku boja proti tradičnému vojensko-teroristicky organizovanému svetu organizovaného zločinu v Taliansku a všetkým jeho spolupracovníkom a ochrancom. Vďaka ich snahe sa podarilo rozbiť tradičné štruktúry Cosa Nostry a začalo sa vyšetrovanie, ktoré spôsobilo pád viac než stovky najvýznamnejších politikov, vrátane dvoch premiérov. Po zavraždení duchovného otca ťaženia proti mafii Rocca Cinniciho v roku 1983, bol najbližším spolupracovníkom a priateľom Giovanniho Falconeho, ktorý sa ujal vedenia. Po atentáte na Giovanniho Falconeho († 23. mája 1992), sa Paolo Borsellino postavil na čelo protimafiánského ťaženia. Necelé dva mesiace na to, dňa 19. júla 1992, bomba, ktorú nastražili mafiánski zabijaci, zničila jeho automobil a zabila okrem Paola Borsellina aj päť policajtov, ktorí slúžili ako jeho ochranka. Dňa 13. novembra 2006 označil časopis Time Paola Borsellina a Giovanniho Falconeho za hrdinov posledných 60 rokov.
Marian Cozma ( 8. september 1982, Bukurešť, Rumunsko – † 8. február 2009, Veszprém, Maďarsko) bol rumunský hádzanár, ktorý hrával na poste pivota. Bol členom rumunskej reprezentácie na Majstrovstvách sveta 2009, kde nastúpil aj v zápase proti Slovensku. Jeho posledným klubom v kariére bol maďarský prvoligový klub MKB Veszprém KC. Meral 210 centimetrov a vážil 113 kilogramov.
Pozri aj  Kocián Kocjan Kocyan Kóczián Kotzian Kotian
ci Ci sarà · Ciaccona · Cian Ciarán · Cibi · Cigán (Ravel) · Cigánski diabli · Cigo · Cimbal · Cinema (Benny Benassi) · Circle of Snakes · Cirkevná hymna · Citizen bridge · Citizen Erased · City pop · Civil War · Cizí zeď
C  Francesco Calegari (prelom 18. a 19. storočia) Leonhard von Call (1767-1815) Antonio Cano (1811-1897) Matteo Carcassi (1792-1853) Abel Carlevaro (1916-2001) Agustín Carlevaro (1913-1995) Ferdinando Carulli (1770-1841) Frantz Casseus (1915-1993) Luigi Castellacci (1797- po 1845) Edoardo Catemario (1965-) Liat Cohen Francesco Corbetta (cca 1615-1681) Ernesto Cordero (1946-) Fernando Cruz Cordero (1822-1861) Napoléon Coste (1805-1883) András Csáki (1981-)
Castellamarská vojna Na jednej strane stáli imigranti z okolia mesta Castellammare del Golfo, ktorých viedol Salvatore Maranzano, na druhej strane bol Joe Masseria a muži z ostatných častí Sicílie a priľahlých regiónov. V priebehu vojny však toto rozdelenie prestalo platiť, pretože ľudia prechádzali z jednej strany na druhú. Lucky Luciano, ktorý pracoval pre Masseria, bol v októbri roku 1929 prepadnutý a utrpel vážne porezania na krku a tvári. Prepadnutia mal mať na svedomí Salvatore Maranzano (chcel, aby Luciano prešiel na jeho stranu). Luciano útok prežil a s Maranzanom sa dohodol. Luciano sľúbil, že pripraví Masseriovu vraždu. Stalo sa tak 15. apríla 1931 v reštaurácii, v ktorej Masseria obedoval. Štyria muži vošli dovnútra a Masseria zastrelili. Maranzano sa tak stal víťazom Castellamarské vojny. Luciano bol jeho hlavným mužom a Maranzano sám sa vyhlásil Cape di tutti capi, bossom všetkých bossov. Newyorské klany so svojimi šéfmi mali byť Maranzanovi podriadené. Lucky Luciano a ďalší gangstri však s Maranzanovou nadvládou nesúhlasili. Obojstranná nedôvera vyústila v prípravu niekoľkých vrážd. Zabitý mal byť nielen Luciano, ale aj Vito Genovese alebo Frank Costello. Vražda Maranzana však bola v tej dobe už tiež naplánovaná.
Pozri aj  Bitka o Monte Cassino
Pozri aj  Kotzian Kocian Kocián
Životopis Narodil sa v rodine hornomičenského farára Jozefa Krčméry a jeho manželky Márie rod. Obrcianovej. Učil sa doma, od roku 1831 študoval na gymnáziu v Banskej Bystrici a v Gemeri, 18361838 na lýceu v Banskej Štiavnici, od 1838 v Bratislave. V roku 1844 skončil teológiu vo Wittenbergu. Spočiatku pôsobil ako vychovávateľ, 18441847 ako evanjelický kaplán v Tisovci, od 1848 vo Vrbici u M. M. Hodžu. Neskôr sa stal farárom v Liptovskom Mikuláši, 18551874 farárom v Hronseku a od roku 1874 v Badíne. V časopisoch Slovenské pohľady (1881), Sokol, Pešťbudínske vedomosti a i. uverejňoval výchovné a cirkevné články, národopisné príspevky, správy o kultúrnom živote. S Jánom Kadavým vydal kalendár Živena, redigoval Hlahol , hudobnú prílohu Sokola. Bol znalcom slovenskej ľudovej piesne, vyzýval hudobníkov k zbieraniu a upravovaniu ľudových piesní. Ako skladateľ zhudobnil texty viacerých slovenských obrodeneckých básnikov. Z týchto najlepšou je Hojže Bože , ktorá vznikla na text básne Andreja Sládkoviča Pieseň . Túto hymnickú pieseň neskôr Ján Levoslav Bella upravil pre mužský zbor. S bratom Eugenom Krčmérym zostavil a vydal Slovenský spoločenský spevník (1871), do Kadavého zbierky Slovenské spevy (18801881) prispel 53 a do Chrástekovho Sborníka slovenských národných piesní (1870) 17 ľudovými piesňami. Jeho piesne zohrali významnú úlohu v národnouvedomovacom procese najmä v období zvýšeného národnostného útlaku. Zložil aj niekoľko menších klavírnych skladieb spoločenského charakteru.
Pozri aj  Kotzian (priezvisko) Kocian (priezvisko) Kocián (priezvisko) Kategória:Slovenské priezviská Kategória:Priezviská v Česku Kategória:Priezviská na Slovensku
Rodina  otec Jozef Czizcka matka rod. Gürtlerová dcéra Angela Cziczková
Externé odkazy  Záznam o narodení a krste v matrike riadok 10; pokrstený ako Gusztáv Cziril Czoch Kategória:Slovenskí evanjelickí kňazi Kategória:Slovenskí náboženskí spisovatelia Kategória:Osobnosti z Cerova Kategória:Slovenskí dramatici
Osoby  Gejza Galiba, holič Gábika, jeho žena Alfréd Cicák, holič Mrenica, taxikár Pivoňka, strážmajster ZNB Pilná, lekárka Ignác, žobrák Stázka, učnica
Baltazár Koza (Kosa, Kosza) ( Slovenská Ľupča) bol slovenský evanjelický kňaz.
Karol Badáni ( 29. marec 1910, Zvolenská Slatina – † 30. september 1970, Zvolen) bol slovenský herec a divadelný režisér. Pôvodne poštový zamestnanec. V roku 1949 bol spoluzakladateľom Divadla Jozefa Gregora Tajovského vo Zvolene (v rokoch 19491953 riaditeľ, v rokoch 1949 – 1955 režisér, neskôr herec a v rokoch 19691970 hospodársky správca činohry). Z úloh: Walter (H. von Kleist, Rozbitý džbán), Bessemjonov (M. Gorkij, Meštiaci), Brezovský (V. V. Hurban, Záveje). Režíroval napr. Tajovského Ženský zákon a Statky-zmätky.
Obec sa postupne vyvíjala tak, že roku 1649 tu bol postavený drevený kostol. Cirkevne patrila osada pod Ružomberok, ale v roku 1752 sa osamostatnila s filiálkami Revúce a Lúžna. V 18. storočí bola v Liptovskej Osade zriadená stála stanica cisársko-kráľovskej pošty s dostavníkovou dopravou, ktorá určila aj erb obce. V roku 1908 bola postavená úzkorozchodná železnica na trase Ružomberok - Liptovská Osada - Korytnica, miestnymi obyvateľmi prezývaná Korytnička. Jej trasu dnes kopíruje náučný cyklistický chodník - Cyklokorytnička (otvorená v lete 2016), vedúca z Ružomberku do Korytnice. V roku 1926 v obci vznikol zbor Cirkvi československej husitskej a bol postavený jediný kostol tejto cirkvi na území Slovenska. Počas 2. svetovej vojny tu bola zhodená prvá paradesantná skupina na Slovensku, kapitána Veličku. Obec sa  zapájala do Slovenského národného povstania a v obci bolo veliteľstvo 6. taktickej skupiny, pod vedením kapitána (neskôr generála) Vesela.
Polohopis Obec sa nachádza v južnej časti Liptova na úpätí pohoria Nízke Tatry, asi západne od Demänovskej doliny. Je vzdialená od Liptovského Mikuláša a od Ružomberka. Najlepšie spojenie je autobusom z Liptovského Mikuláša. Lazisko leží v južnej časti Liptovskej kotliny, juhozápadne od okresného mesta Liptovský Mikuláš a južne od vodného diela Liptovská Mara, v nadmorskej výške , s rozlohou . Obec sa nachádza v ochrannom pásme Národného parku Nízkych Tatier. Obec je členom Združenia obcí stredného Liptova Ekológ, Združenia miest a obcí Liptova (ZMOL), Združenia miest a obcí Slovenska (ZMOS), Združenia obcí Liptova (združenie založené na odkanalizovanie obcí stredného a dolného Liptova), Spoločného obecného úradu pre regionálny rozvoj a cestovný ruch v Liptovskom Mikuláši, Spoločného obecného úradu sociálnej pomoci v Liptovskom Mikuláši a Spoločného obecného úradu územného plánovania a stavebného poriadku v Liptovskom Mikuláši.
Národnosti Liptov od slovanskej kolonizácie v 6. storočí bol osídlený prevažne Slovanmi (Slovákmi). Pred druhou svetovou vojnou žila na Liptove silná židovská komunita a najmä v mestách aj Nemci, aj keď vždy boli zanedbateľnou minoritou. Dnes na jeho území žijú takmer výlučne len Slováci.
Dejiny Prvá písomná zmienka o obci pochádza z roku 1234, kedy sa spomína ako majetok hrádku v Liptovskom Jáne. Neskôr sa spomína ako centrum chotáru, ktorý sa rokladal na rozlohe 108 ha. Pri prameni Medokýš sa nachádzala kamenná veža, ktorú postavili Bogomír a jeho synovia z Liptovského Jána. História veže siaha od 13. do 15. storočia, kedy sa spomína ako ruina, ktroú niekto podpálil. V 15. storočí si tu bohatí sedliaci postavili najstaršie kúrie na Liptove. Podľa súpisu majetku v roku 1504 sa tieto dve kúrie boli postavené okolo roku 1498. Uhorská Ves sa znovu spomína až počas 1. svetovej vojny. Spomína sa ako miesto posledného odpočinku 5 vojakov z Podturne a Uhorskej Vsi. V medzivojnovom období bola zakúpená hasičská striekačka, ktorá dnes krášli centrum obce.
Časti obce Súčasťou obce sú aj zaniknuté dediny a ich chotáre medzi Uhorskou Vsou a mestom Liptovský Mikuláš.
Názov  Vývin názvu obce 1297 - Silva Nagbukovina 1388 - Bokovina , Bokovina a.n. Stelistyge 1392 - Bakonia a.n. Selihche 1506 - Bukovina Kultúra a zaujímavosti Pamiatky Ľudová usadlosť číslo 15, súbor ľudových zrubových objektov domu, sypanca, maštale a humna z roku 1896. Nachádza sa v severnej časti dediny, pri ceste spájajúcej Liptov s Oravou. Dom je jednopodlažná trojpriestorová zrubová stavba na pôdoryse obdĺžnika. Má bielenú fasádu a sedlovú strechu s podlomenicou a kuklou. Pokrytá je šindľom. Súbor:Bukovina - hosp. usadlosť z 19. storočia.JPG|Ľudová usadlosť č. 15 Súbor:Bukovina - dom, NKP č. 505-28971.JPG Súbor:Bukovina - hosp. dvor - maštaľ a humno.JPG|Maštaľ a humno Súbor:Bukovina - hosp. usadlosť z 19. storočia - sýpka.JPG|Sypanec Turizmus Neďaleko obce sa nachádza vodná nádrž Liptovská Mara, ktorá poskytuje možnosti kúpania, športového rybolovu, člnkovania a rekreačných vodných športov. Vzhľadom na to, že obec hraničí s regiónom Orava, je tu možnosť turistických vychádzok v prekrásnom prostredí bukových a smrekových lesov. Turistický chodník je označený modro-bielou turistickou značkou od usadlosti až po úpätie pozostatku „Starhradu“,(Liptovský hrad, Sielnicky hrad). Údolím potoka Sestrč prechádza lesná cesta až na Oravu do obce Malatiná. Slúži zároveň ako obľúbená cykrotrasa. Ďalším typom na pekný výlet je výstup po označenom chodníku zo susednej obce Liptovská Anna na vyhliadkovú skalu Čerenová cca Občianska vybavenosť Obec disponuje kultúrnym domom, v ktorom sa usporiadavajú kultúrne a spoločenské podujatia aj pre susedné obce. V poslednom období sú v obci budované aj rekreačné chatky na individuálne ubytovanie, kde si návštevníci pochvaľujú peknú prírodu s možnosťou vychádzok spojených so zberom lesných plodov a húb.
Polohopis Obec s výrazne turistickým charakterom sa nachádza v centrálnej, najatraktívnejšej časti Nízkych Tatier, v rovnomennej doline, približne 15 km južne od Liptovského Mikuláša. Úzke a hlboké údolie Demänovky obmedzuje priestor na rozsiahlejšiu zástavbu a tak obec pozostáva z niekoľkých osád. Veľkú časť tvoria budovy, komplexy a vybavenie, slúžiace turistom, ktorí sem prichádzajú po ceste II/584 z okresného mesta. Celý chotár sa nachádza v Národnom parku Nízke Tatry.
Dejiny Najstaršia správa o obci pochádza z roku 1264, čo súčasne hovorí o vzniku pred týmto rokom. Existenciu teplianskeho sídliska treba predpokladať asi pred 11. storočím. Patrilo k jedným z najstarších v Liptove. K obci patrí aj osada Madočany, ktorá sa prvýkrát spomína v roku 1326. Kultúra a zaujímavosti Pamiatky Rímskokatolícky kostol sv. Filipa a Jakuba, jednoloďová ranogotická stavba s pravouhlým ukončením presbytéria a predstavanou vežou z obdobia okolo roku 1280. Najstaršia správa o kostole je z roku 1354. Úpravami prešiel v 14., 15. aj 16. storočí, kedy bola zaklenutá loď a pristavaná veža. V druhej polovici 18. storočia prešiel barokovou úpravou. V interiéri sa nachádza výmaľba od Jozefa Hanulu z prelomu 19. a 20. storočia. Zachovalo sa tu viacero stredovekých architektonických detailov ako gotické pastofórium. Presbytérium je zaklenutéé rebrovou krížovou klenbou. Hlavný oltár je neogotický, bočný ranobarokový oltár Panny Márie pochádza z roku 1694 a oltár sv. Mikuláša z konca 17. storočia. Kostol má hladké bielené fasády členené opornými piliermi a polkruhovo ukončené okná. Veža je ukončená barokovou helmicou. Pri kostole sa nachádza ranobaroková budova fary, pochádzajúca z druhej polovice 17. storočia. Neskororenesančný kaštieľ, dvojpodlažná bloková päťosová stavba s manzardovou strechou z druhej polovice 17. storočia. Zbarokizovaný bol v 18. storočí. Na prízemí kaštieľa sa nachádzajú renesančné klenby, na poschodí sú miestnosti barokovo upravené. Zachovala sa tu jedna pôvodná rokoková pec z bielej majoliky. Fasáda je členená oknami s profilovanými šambránami s klenákom. Klasicistický kaštieľ v časti Madočany, dvojpodlažná stavba na pôdoryse obdĺžnika z roku 1830. V interiéri sa nachádza schodisko s pôvodnou klasicistickou kovanou mrežou. Kaštieľ má z dvoch strán na fasáde rizality s trojuholníkovými štítmi s tympanónmi. Fasáda je členená pilastrami a polkruhovými suprafenestrami. Súbor:Liptovská Teplá - katolícky kostol- 24. 5. 2014.JPG|Kostol sv. Filipa a Jakuba Súbor:Liptovská Teplá - starý kaštieľ.jpg|Neskororenesančný kaštieľ Súbor:Madočany - kaštieľ - 24. 5. 2014.JPG|Kaštieľ v Madočanoch
Liptovská Osada je obec na Slovensku v okrese Ružomberok.
Technická infraštruktúra V obci sa nachádza zdroj pitnej vody, je zavedený vodovod a k dispozícii sú aj studne s vyhovujúcou kvalitou vody. Obec sa pripravuje na výstavbu kanalizácie, ktorá zatiaľ chýba. Z energetického hľadiska je posilnená novou elektrickou sieťou, plynofikovaná nie je. Obec patrí pod uzlový telefónny obvod Liptovský Mikuláš, je tu veľmi dobré pokrytie telekomunikačnými signálmi, vrátane mobilných.
Doprava Obec spája s Liptovským Petrom na juhovýchod smerujúca cesta III. triedy 2359, ktorá sa v Liptovskom Petre napája na cestu II. triedy 537. Tá poskytuje napojenie na diaľnicu D1 v križovatke 284 Liptovský Hrádok a spája Liptovský Peter s Liptovským Hrádkom. Cesta III. triedy 2359 z Jamníka pokračuje na sever okolo roľníckeho družstva do Liptovského Ondreja, a Liptovský Ondrej má po ceste III. triedy 2338 spojenie na Liptovský Mikuláš a Beňadikovú. Ťažǩo zjazdná na juh smerujúca miestna komunikácia spája obec s Podturňou. Táto cesta je lemovaná zo západnej strany alejou a je ňou vedený modrý cyklochodník. Miestna juhovýchodne orientovaná komunikácia spája priamo Jamník a Beňadikovú, vedie ale na súkromný pozemok v Beňadikovej a je teda často neprejazdná. Autobusové spojenie obce je orientované na Liptovský Hrádok, aj priame autobusy končiace v Liptovskom Mikuláši ním prechádzajú. V katastri obce sú zastávky v strede obce, pri vojenskom areáli Mokraď a pri Roľníckom družstve (pre autobusy začínajúce v Jamníku). Prvé autobusové spojenie obce bola linka do Liptovského Hrádku v roku 1951, v roku 1982 bolo predĺžená po bytovky pri Roľníckom družstve. V obci sa nenachádza železničná stanica, najbližšie stanice sú v Podturni, Liptovskom Hrádku a Liptovskom Mikuláši.
Vežička gotického kostola Liptovská Mara je zaniknutá obec v okrese Liptovský Mikuláš, bola zatopená priehradou Liptovská Mara. Vznik obce sa predpokladá v 9. storočí, prvá písomná zmienka pochádza z roku 1314. Stála na úpätí návršia Havránok. Obec Liptovská Mara plnila do roku 1449 funkciu svetskej správy, zhromažďovala sa v nej liptovská šľachta. Do roku 1582 bola detašovaná ako stredisko cirkevnej správy. V roku 1390 v obci odsúdili a upálili falzifikátora kráľovských donačných listín Jána Literáta z Madočian. Kvôli výstavbe priehrady v rokoch 1965-1975, ktorá dostala rovnomenný názov, bolo obyvateľstvo obce vysťahované a obec zatopená. Obec Liptovská Mara mala krátko pred zánikom 329 obyvateľov v 61 domoch. Ostala po nej len veža gotického kostola a budova fary. Kostol okrem veže zbúrali, pričom cenné architektonické prvky a zariadenie preniesli do Múzea liptovskej dediny v Pribyline, kde postavili kópiu chrámu. Na pôvodnom mieste pri stojacej veži sú vyznačené základy kostola.
História V roku 1908 bola v Revúckej doline sprevádzkovaná úzkorozchodná miestna železničná trať z Ružomberka, ležiaceho na trase Košicko-bohumínskej železnice do kúpeľnej osady Korytnica. Trať bola v prevádzke do roku 1974, kedy bola zrušená a koľajový zvršok postupne znesený. Pre cykloturistov bola trasa z Ružomberka po Liptovskú Osadu čiastočne upravená v roku 2001. Od Liptovskej Osady až po Korytnicu bola postupne upravovaná a budovaná od konca roku 2015 a na jar 2016. Otvorená bola v sobotu 11. júna 2016.
Dejiny V chotári obce sa nachádza Liptovský hrad, nazývaný aj Veľký hrad , s dejinami ktorého sú osudy dediny od počiatkov späté. V roku 1264 kráľ Belo IV. daroval Klementovi z Liptovskej Teplej menší majetok, vyčlenený z chotára Liptovskej Teplej. Tento majetok mu potom potvrdil aj kráľ Ladislav IV. v roku 1278 a 1283. Jeho potomkovia neskôr používali meno osady vo svojich prídomkoch. Na konci 16. storočia tu žili Lofajovci , zrejme potomkovia Klementa, neskôr aj Argalášovci , Madocsányiovci , Kasanickovci a v roku 1637 Hazuchovci . Obyvateľstvo sa zaoberalo poľnohospodárstvom a chovom oviec.
Polohopis<ref>[http://www.vychodna.eu/obec/obec-vychodna-dnes Info o polohe obce]</ref> Obec sa nachádza vo východnej časti Liptova, v miernej depresii na juhozápadných svahoch Západných Tatier. Prechádza ňou cesta I/18 z Liptovského Hrádku do Popradu, severným okrajom aj diaľnica D1. Údolie Bieleho Váhu s dôležitou železničnou traťou Žilina – Košice vedie za nevýrazným hrebeňom, asi 1 km južne. Chotár Východnej dosahuje na severe vrchol dominantného Kriváňa, na juhu potom dosahuje až k hlavnému hrebeňu Nízkych Tatier. Z východu ho ohraničuje chotár Važca a Liptovskej Tepličky, z juhu chotáre Heľpy, Závadky nad Hronom a Polomky, zo západu Malužinej, Kráľovej Lehoty a Hýb a zo severu chotár mesta Vysoké Tatry. Centrálnu časť územia vypĺňa Liptovská kotlina s údoliami Bieleho a Čierneho Váhu. Súčasťou obce sú aj osady Svarín a Čierny Váh s priľahlými samotami.
Turizmus Táto časť Liptovskej kotliny patrí medzi pokojnejšie a menej navštevované oblasti. Južné pobrežie Liptovskej Mary je využívané najmä milovníkmi rekreačného rybolovu a v lokalite Dechtáre je v blízkosti tradičnej reštaurácie malý prístav. Vzhľadom na odľahlosť územia od horských oblastí tu nie sú značené chodníky a jedinú výnimku tvorí červeno značený chodník, vedúci od železničnej zastávky Vlachy cez Archeopark Havránok na Liptovský hrad.
Obyvateľstvo Obec je na 99 % slovenskej národnosti, takmer 60 % obyvateľstva je Evanjelickej cirkvi augsburského vierovyznania, 28 % občanov Rímskokatolíckeho vyznania a 10 % je bez vyznania. V obci je 126 rodinných domov, z ktorých je 122 trvale obývaných. V posledných dvoch rokoch tu pribudlo, alebo je v súčasnosti rozostavaných 6 nových domov. Mladí ľudia čoraz viac prejavujú záujem zostať žiť v obci vo vlastných rodinných domoch. Obecný úrad tieto aktivity občanov podporuje a hľadajú spoločné riešenie pri získavaní nových stavebných pozemkov. Na území obce žije 405 obyvateľov. Vzhľadom na to, že v obci sa nenachádzajú aktivity výrobného charakteru, takmer všetci odchádzajú za prácou mimo obce. Vo výhľadovom období je potrebné počítať s rozvojom služieb, hlavne v oblasti cestovného ruchu. Kultúra a zaujímavosti Pamiatky Dedinská zvonica, drevená ľudová stavba na murovanom základe na pôdoryse štvorca z roku 1930. Zvon odlial Alois Kurdel z Trnavy. Zúžená drevená nadstavba je ukončená ihlancovou helmicou. Turistika Vďaka vynikajúcim prírodným podmienkam, zachovanou ľudovou architektúrou je Liptov jedným z najvyhľadávanejších regiónov cestovného ruchu na Slovensku. Nachádza sa v juhovýchodnej časti Žilinského samosprávneho kraja v Liptovskej kotline. Liptov poskytuje veľmi dobré podmienky pre pešiu turistiku, cykloturistiku, ale najmä pre zimné športy. Územie obce je zaujímavé svojimi turistickými trasami k Hradisku, kde sú zachované zvyšky púchovskej kultúry. K turisticky pekným trasám patria výstup na Sinú a k Mošnickej jaskyni.
Turizmus Táto časť Nízkych Tatier patrí medzi turisticky menej atraktívne oblasti. Veľkú časť kotliny zaberá Liptovská Lúžna, ktorou vedie cesta, spájajúca Lúžňanskú a Ľupčiansku dolinu. Túto trasu obľubujú najmä priaznivci cyklistiky. Značené trasy vedú z obce južným smerom na vysoký Salatín ( červená značka), príp. do sedla pod Skalkou v hlavnom hrebeni ( žltá značka).
Osídlenie Liptovské nivy patria medzi husto osídlené oblasti a na ich území ležia mestá Ružomberok, Liptovský Mikuláš a Liptovský Hrádok. Z obcí patria medzi najvýznamnejšie Lisková, Bešeňová, Kráľova Lehota a Pribylina.
Rímskokatolícka farnosť v obci Liptovská Lúžna patrí do ružomberského dekanátu a Spišskej diecézy. Založená bola v roku 1787.
Externé odkazy  Záznam o narodení a krste v matrike záznam číslo 54 - evanjelická farnosť Kategória:Osobnosti z Liptovského Mikuláša Kategória:Slovenskí obchodníci Kategória:Slovenskí politici
Liptovská Anna je obec na Slovensku v okrese Liptovský Mikuláš. Dejiny Najstaršia písomná zmienka o obci pochádza z roku 1352. V 13. storočí bola spojená s Bukovinou a spolu tvorili osadu s názvom Podhradie.
Valencijské spoločenstvo je južným susedom Katalánska na pobreží Stredozemného mora, ktoré láka svojim piesočným pobrežím (Costa del Azahar, Costa de Valencia, Costa Blanca). Do mora ústi mnoho riek, ktoré vytekajú z hôr, ktoré na väčšine územia nie sú ďaleko od pobrežia: napr. Mijares, Turia, Júcar. Najvyššou horou je Cerro Calderón (1837 m) v severnej časti krajiny. Za zmienku stojí tiež Penyagolosa (1814 m). Krajina má rozlohu 23255 km2 a delí sa na tri provincie: Castellón de la Plana (8 okresov), Valencia (14 okresov) a Alicante (10 okresov). K Valencii tiež patrí oblasť Ademús medzi Kastíliou a Aragónskom.
Valentinovci boli raná kresťanská gnostická skupina, ktorá vznikla v 2.storočí v Ríme. Za jej zakladateľa je považovaný Valentínos.
Rumunská pravoslávna cirkev je jedna z autokefálnych pravoslávnych cirkví. Jej najvyšším predstaviteľom je patriarcha. Cirkev pôsobí najmä na území Rumunska ale svoje eparchie má aj v zahraničí, napr. v Moldavsku. Rumunská pravoslávna cirkev vyhlásila autokefalitu v roku 1872, konštantínopolský patriarchát ju uznal v roku 1885. Od roku 1925 má cirkev hodnosť patriarchátu. V súčasnosti sa počet veriacich odhaduje na 20 miliónov.
Ekumenická rada cirkví na Slovensku je naddenominačná organizácia združujúca cirkvi, ktoré majú vieroučný základ v Biblii a ekumenických vyznaniach. Hlavnými cieľmi je budovanie spolupráce medzi cirkvami, charitatívne aktivity a spoločné akcie určené na propagáciu medzidenominačnej spolupráce. Spoločnou aktivitou je aj Ekumenická spoločnosť pre štúdium siekt. Rada sa venuje aj publikačnej činnosti.
Učenie Základom učenia LECAV je Biblia zložená zo Starého a Nového zákona. Biblia je vykladaná v súlade s Knihou svornosti (Augsburské vyznanie, Apológia Augsburského vyznania, Šmalkaldské články, Malý katechizmus, Veľký katechizmus, Traktát o primáte a moci pápeža, Formula svornosti). LECAV má aj svoju Ústavu a podporuje ekumenické vzťahy na miestnej aj republikovej úrovni. LECAV vyznáva Apoštolské, Nicejsko-carihradské a Atanaziánske vyznanie.
Kongregácia pre evanjelizáciu národov (lat. Congregatio pro Gentium Evangelizatione ) je kongregáciou rímskej kurie, ktorá koordinuje a je zodpovedná za misijnú činnosť katolíckej cirkvi. Kongregácie má špeciálnu úlohu, ohlasuje vieru na celom svete, koordinuje zdroje na misie, povzbudzuje a pomáha vytvárať nové misijné organizácie a inštitúcie, miestny klérus podporuje pri vyformovaní sa a pomáha vytvárať miestnu hierarchiu, sprostredkováva materiálnu pomoci pre misijnú aktivity . Kongregácia patrí medzi právne nástroje Svätého Otca a Svätej stolice nad misijnými prácami a inštitúciami. Jej predchádzajúci názov bol, Svätá kongregácia pre šírenie viery ( Sacra Congregatio de Propaganda Fide ) . Dikastérium má zbor konzultorov, títo sú odborníkmi v rôznych cirkevných odvetviach. Konzultanti majú pôvod v rôznych krajinách.
Arménska katolícka cirkev je jednou z východných katolíckych cirkví, ktorá pri slávení liturgie používa arménsky obrad. Prvá únia medzi rímskokatolíckou a Arménskou apoštolskou cirkvou z roku 1198 siaha do čias križiackych výprav. Bola prijatá iba Arménmi v Cilícii a o necelé dve storočia sa skončila. V roku 1742 rímsky pápež potvrdil za Arménskeho patriarchu Cilície so sídlom v Libanone bývalého biskupa Arménskej apoštolskej cirkvi Abrahama Ardziviana, ktorý ako patriarcha prijal meno Abraham Bedros I. V roku 1867 bolo sídlo patriarchu presunuté do Konštantínopola (Istanbulu). Počas prenasledovania Arménov v Tureckom štáte koncom 1. svetovej vojny zahynulo okolo 100 000 veriacich. Následne bolo sídlo patriarchu presunuté opäť do Libanonu. V samotnom Arménsku nemohla Arménska katolícka cirkev počas komunistického režimu legálne pôsobiť a až v roku 1991 tam bol vytvorený Ordinariát pre katolíkov arménskeho obradu vo východnej Európe, pod jurisdikciu ktorého patria arménski katolíci v Arménsku, Gruzínsku, Rusku a na Ukrajine. Arménska katolícka cirkev má okrem toho biskupstvá na Blízkom Východe, v Európe, Severnej Amerike aj Latinskej Amerike. Následníci prvého patriarchu si podľa jeho vzoru pridávali k menu meno Bedros (Peter). Súčasným najvyšším predstaviteľom Arménskej katolíckej cirkvi je od roku 2021 katolikos-patriarcha Cilície Rafael Bedros XXI. Minassian.
Ekumenická spolupráca Cirkev je členom: Svetová rada cirkví Konferencia európskych cirkví Svetový luteránsky zväz Svetová aliancia reformovaných cirkví Spoločenstvo evanjelických cirkví v Európe