Peru v období studenej vojny Fernando Belaúnde Terry bol v období studenej vojny dvakrát prezidentom Peru. Ako jeden z mála prezidentov tejto doby vzišiel z volieb. V júli 1950 nechala vojenská chunta uskutočniť prezidentské voľby, v ktorých kandidoval iba jeden kadidáto a to generál Manuel A. Odría, ktorý tak získal 100% hlasov. Od počiatku vlády chunty sa začalo s represiami voči ľavici, predovšetkým členom zakázanej strany APRA. Odría sa však snažil vyhnúť ľudovým nepokojom a tak robil aj sociálnu politiku v prospech strednej triedy, robotníkov a roľníkov. So znižujúcimi sa príjmami štátu však rástla nespokojnosť vládnucej elity. V roku 1956 sa tak uskutočnili nové prezidentské voľby, v ktorých vyhral Manuel Prado Ugarteche. Ten už bol pred tým prezidentom a v týchto voľbách sa opieral hlavne o podporu zakázanej strany APRA. Odría a armáda však voči zvolenému prezidentovi nezasiahli výmenou za beztrestnosť a ponechanie korupciou získaného majetku. V tomto období nastalo uvoľnenie pomerov, keď bola opäťovne povolená činnosť politických strán. To opäť aktivizovalo ľavicové strany a odbory, ktoré znova zvolávali stávky a protesty. Tie však vyplývali hlavne zo stále zlej životnej situácie roľníkov a robotníkov. Prezidentské voľby v roku 1962 skončili nejednoznačne, keď nikto nezískal väčšinu hlasov. Armáda sa obávala návratu strany APRA a tak vyhlásila voľby za neplatné a prinútila prezidenta Prada Ugartecheho rezignovať. Na čelo štátu sa znova postavila vojenská chunta, ktorú viedli generáli Ricardo Pérez Godoy a Nicolás Lindley López. Vojsko chcelo upokojiť nespokojných roľníkov a tak prijalo rôzne reformy, ktoré mali riešiť ich situáciu. Napriek tomu prebehla v okolí mesta Cusco veľká revolta roľníkov, ktorú musela potlačiť polícia. Chunta následne umožnila roľníkom zostať na pôde, ktorú obsadili veľkostatkárom. V roku 1963 umožnilo vojsko konanie nových prezidentských volieb. Tie vyhral konzervatívec Fernando Belaúnde Terry, ktorý mal širokú politickú podporu, pričom vo voľbách porazil kandidáta strany APRA. V parlamente však nezískal väčšinu a tak mu APRA a strana bývalého prezidenta Odríju bránili v reformách. Napriek tomu sa poradilo začať s vyvlastňovaním veľkých statkov, ktoré boli rozdeľované medzi drobných roľníkov. Ďalším významným krokom bolo uznanie kečuánčiny, teda jazyka indiánov, za ďalší oficiálny jazyk Peru. Vďaka tomu sa prezidentovi podarilo stabilizovať krajinu. Napriek tomu vzniklo niekoľko gerilových ľavicových skupín, ktoré operovali hlavne v horských častiach štátu. Väčšina však po pár rokoch zanikla. Peru sa ekonomicky pomerne darilo, no v roku 1967 sa výrazne znížil export, čo znížilo príjmy štátu, zvýšilo zahraničný dlh a mena prudko devalvovala. Ľavica tak znova zahájila množstvo stávok. Prezident na to reagoval spoluprácou so stranou APRA, ktorá sa tak podieľala na vláde. Po niekoľkých korupčných škandáloch a aj vzhľadom na spoluprácu s ľavicovou stranou APRA sa preto armáda znova rozhodla zasiahnuť. 3. októbra 1968 zosadilo vojsko prezidenta pri prevrate. Na čelo štátu bol dosadený generál Juan Velasco Alvarado. Vojsko sa opäť rozhodlo predísť nepokojom chudoby, hlavne indiánov, tým, že presadilo niekoľko sociálnych reforiem nazvaných spoločne ako Plán Inka. Opäť sa začala vyvlastňovať pôda v prospech chudobných roľníkov, pričom došlo k vyvlasteniu približne tretiny všetkej poľnohospodárskej pôdy. Bývalých majiteľov sa však štát snažil odškodniť. Tieto opatrenia ale znížili potravinovú sebestačnosť Peru. Vláda sa následne rozhodla znárodniť aj ťažobný, energetický, potravinársky a ropný priemysel. Znárodnené boli aj banky a médiá. Chunta dokonca spolupracovala so štátmi Východného bloku a Kubou. Peru znova doplatilo na zahraničnú ekonomickú krízu. Tento raz v roku 1975, kedy sa znížil export a zvýšil zahraničný dlh. Situáciu zhoršovala aj činosť strany APRA, ktorá chcela konkurovať chunte. V tej dobe bol už prezident dlho ťažko chorý a nemohol tak vykonávať svoju funkciu. Na nepriaznivú situáciu sa preto rozhodlo reagovať velenie vojska, ktoré na konci augusta 1975 zosadilo prezidenta a na jeho miesto dosadilo generála Francisca Moralesa Bermúdeza. Nový prezident bol odporca politiky svojho predchodcu a preto odvolal všetkých jeho priaznivcov z vlády, zrušil jeho reformy a privatizoval niektoré zoštátnené podniky. Vláda musela pristúpiť na radikálne rozpočtové škrty. Tie spôsobili výrazné zníženie miezd obyvateľstva, čo veľmi zvýšilo chudobu. Tieto kroky vyvolali v roku 1978 veľké celonárodné stávky. Situáciu sa nedarilo upokojiť a preto chunta súhlasila s konaním volieb. Tie sa uskutočnili v roku 1980 a vyhral ich bývalý prezident Fernando Belaúnde Terry, ktorý získal aj väčšinu v parlamente. Nová vláda začala ihneď s radikálnymi ekonomickými reformami, ktoré mali pomôcť krajine. To sa ale vôbec neporadilo a Peru si muselo zobrať nové pôžičky, čím sa znova zvýšil zahraničný dlh a invlácia sa dostala nad 100%. V zložitej situácii zvýšila svoju činnosť ľavicová gerilová (teroristická) skupina s názvom Svetlý chodník. Jednalo sa o radikálnu maoistickú ozbrojenú skupinu, ktorú tvorili radikálni komunisti. Na jej čele stál profesor Abimael Guzmán. Svetlý chodník vykonával od roku 1980 pravidelné teroristické akcie v rôznych častiach Peru. Na to vláda reagovala vyhlásením výnimočného stavu vo viacerých častiach Peru. Polícií a ani armáde sa však činnosť Svetlého chodníka nedarilo zastaviť. O niečo neskôr vznikla ďalšia ľavicová teroritická organizácia s názvom Revolučné hnutie Túpaca Amarua, alebo iba MRTA. Tá mala za vzor skôr Kubánsku revolúciu a činnosť Che Guevaru. Uskutočnila niekoľko teroristických akcii hlavne v mestách. Obe organizácie však nespolupracovali, skôr si konkurovali. Nové prezidentské voľby sa uskutočnili v roku 1985. Tieto vyhral kadidát ľavicovej strany APRA Alan García, ktorý sa tak stal úplne prvým prezidentom z tejto strany. Napriek činnosti ľavicových teroristických skupín zaznamenala ľavica v týchto voľbách veľký úspech, keď sa na druhom mieste umiestnil ďalší ľavicový kandidát. Nový prezident zahájil reformy, ktoré postupne zvýšili prokukciu rôznych sektorov hospodárstva, výrazne sa znížila inflácia (zostala však stále vysoká), znížia sa nezamestnanosť a začali stúpať mzdy. Po dvoch či troch rokoch sa však situácia začala znova zhoršovať, podieľ na tom mala aj činnosť ľavicových teroristických skupín a neochota podnikateľov financovať vládnu sociálnu politiku. Prezident presadil v roku 1987 znárodnenie domácich bánk. Na to reagovali zahraničné podniky odchodom, noví investori neprichádzali. Následne sa znova rapídne zvýšila inflácia a zahraničný dlh. Sociálna situácia sa zhoršila, čo vyvolalo nové celoštátne stávky.