TUKE-KEMT/reranking-skquad huggingface dataset:
Vypuknutie povstania Betlen využil ako prvý situáciu, v ktorej sa ocitli Habsburgovci, a posilnený vypuknutím českého stavovského povstania vystúpil v lete 1619 vojensky proti Viedni. Do boja postavil 18 000 vojakov naverbovaných väčšinou z hajdúchov a sedmohradských Sikulov. Spojil sa s niektorými významnými uhorskými protestantskými magnátmi a v auguste vpadol na východné Slovensko. Porazil Drugetove vojsko a začiatkom septembra 1619 obsadil Košice. Jeho prívrženci ho tam zvolili za hlavu Uhorska, ochrancu nekatolíckeho náboženstva a vydali manifest Sťažnosti Uhorska (lat. Querela Hungariae), v ktorom osvetľujú príčiny a program povstania. Betlenova už takmer tridsaťtisícová armáda postupovala cez Spiš, Liptov a juhoslovenské stolice smerom na západ a po pár týždňoch zaujala Fiľakovo, Levice, stredoslovenské banské mestá, Nové Zámky, Trnavu a dokonca aj hlavné mesto Kráľovského Uhorska Bratislavu. Na Bratislavskom hrade odovzdal Betlenovi palatín Žigmund Forgáč kráľovskú korunu. Betlen sa potom s vojskom spojil s českými a moravskými stavmi pod vedením J. M. Thurna a postupoval spolu s nimi na Viedeň. Na východné Slovensko však vpadol Juraj Druget s jeho osemtisícovým vojskom poľských žoldnierov a Betlena donútil k ústupu od Viedne.
Pozadie  Hlavný článok: Bitka pri Moháči V auguste 1526 sultán Süleyman I. v bitke pri Moháči jednoznačne porazil vojsko uhorského kráľa Ľudovíta II., čím pripravil cestu pre Osmanov, aby získali kontrolu nad juhovýchodným Uhorskom; bezdetný kráľ Ľudovít bol zabitý. Jeho švagor, rakúsky arcivojvoda Ferdinand I., brat cisára Svätej rímskej ríše Karola V., požiadal o neobsadený uhorský trón. Ferdinand získal podporu len v západnom Maďarsku, zatiaľ čo šľachtic zvaný Ján Zápoľský z mocenskej základne v Transylvánii ho vyzval na korunu a Süleyman ho uznal za kráľa za to, že prijal stav vazalov pre Osmanskú ríšu. Do roku 1700 sa tak Maďarsko rozdelilo na Kráľovské Uhorsko a Osmanské Uhorsko. Po zhromaždení v Bratislave 26. októbra bol Ferdinand deklarovaný za kráľa Kráľovského Uhorska, kvôli dohode medzi jeho a Ľudovitovými rodinami, čo bolo stmelené Ferdinandovým manželstvom s Ľudovítovou sestrou Annou a Ľudovitovým manželstvom s Ferdinandovou sestrou Máriou. Ferdinand sa rozhodol vymáhať svoje nároky na Maďarsko a v roku 1527 sa zmocnil Budína, kde sa vzdal svojej moci v roku 1529, keď osmanský protiútok zbavil Ferdinanda všetkých jeho územných ziskov.
Pozadie bitky V lete 1596 hlavné sily tureckej armády dobyli po obliehaní Jáger. Cisárska armáda, ktorej velil Maximilián III. a Žigmund Báthory vyrazila s úmyslom dobyť mesto späť. Osmanským vojskám velil Mehmed III. a veľkovezír Damat İbrahim Paša. Obe armády sa stretli pri dedine Mezőkeresztes. Osmanské vojská boli vyčerpané niekoľkodňovým pochodom a dlhým obliehaním mesta. Habsbursko-Sedmohradské vojská čakali v dopredu vybudovaných poľných opevneniach okolo zrúcanín starého kostola. Prvý deň sa podarilo habsburským vojskám odraziť všetky osmanské útoky. Po protiútoku habsburských vojsk Osmani aj ich veliteľ začali utekať z bojiska. Cisárski vojaci začali rabovať ich tábor. To využila tatárska jazda a podnikla razantný protiútok. Cisárske vojsko bolo dezorganizované. Bolo to jediné stretnutie hlavných síl oboch strán počas 15 ročnej vojny. Turci túto bitku prirovnávajú k víťazstvu pri Moháči. Kategória:Bitky protitureckých vojen Kategória:Bitky Osmansko-habsburských vojen Kategória:Bitky v Maďarsku
Opätovné boje a neúspešné mierové rokovanie Na konci augusta vstúpila posilnená armáda znovu do bojov a povstalcov zahnali až do Tokaja, tento úspech však netrval dlho, a len čo Rákoci znovu zaútočil museli cisárski vojaci ustupovať. Bol to rovnako následok nezhôd vo velení medzi nemeckou a uhorsko-poľskou časťou armády. Keď sa generál Götz na zimu ubytoval v stredoslovenských banských mestách, označil uhorské a poľské vojská za nespoľahlivé a prepustil ich zo svojich služieb. Ku koncu roka sa začalo v Trnave vyjednávať o mieri. Uhorskí protestanti presadzovali pri rokovaniach dosiahnutie stavovských a náboženských slobôd, prinavrátenie odobratých kostolov, vyhnanie jezuitov z krajiny a úpravu cirkevného desiatku. Rákoci chcel získať správu niektorých území a vojnové reparácie. Rovnako ako Betlen pred 20-timi rokmi od cisára žiadal sedem východouhorských stolíc a sliezske kniežatstvá Opole a Racibórz. Katolícki magnáti a ani palatín nechceli splniť požiadavky protestantov a vznikla kríza. Rákoci využil situáciu, ktorá nastala, a presunul svoje vojská až na stredné Slovensko. Po tom, ako prijal finančnú podporu od Francúzska, začal stupňovať aj svoje požiadavky. Teraz už žiadal do dedičnej držby celé tzv. Horné Uhorsko (teda severovýchodné) so všetkými mestami a pevnosťami. Proti takému rozšíreniu moci vystúpili Turci, s ktorými dvor už nejaký čas rokoval a usiloval sa oddeliť Osmanskú ríšu od plánov sedmohradského kniežaťa. Napriek tomu, že povstalci pokračovali zo stredného Slovenska smerom na západ, úspechy cisárskej diplomacie a aj nepokoje v Sedmohradsku prinútili Rákociho k ústupkom. Pre pretrvávajúce nezhody v cisárskom vojsku sa Viedeň rozhodla znovu rokovať. Vo februári 1645 uzavreli obe strany kompromisnú dohodu, podľa ktorej mal Rákoci dostať do doživotného užívania sedem východouhorských stolíc, a uhorským protestantom sa zaručovala náboženská sloboda, ktorá sa mala vzťahovať aj na poddaných. Otázka navrátenia kostolov a iné sporné otázky sa mali doriešiť na najbližšom krajinskom sneme, na ktorom sa mala ratifikovať aj mierová dohoda. Po uzavretí kompromisnej dohody odišli z územia Slovenska nemecké vojská, pretože uhorské stavy sa panovníkovi zaviazali pomocou v prípade útoku Rákociho.
Úpadok južnej hranice (od roku 1330) Arpádovci úspešne obkolesili celé svoje južné pohraničie šiestimi vojenskými kolónami – banátmi (Dalmácia, Slavónia, Bosna, Chorvátsko, Mačva, Olténsko a Severin), ktoré zahŕňali zhruba Malé Valašsko (juhozápadná časť dnešného Rumunska - Olténsko) a severnú časť dnešného Bulharska, Srbsko a Bosnu. Tieto územia prerozdelil bánom a v jednotlivých regiónoch získaval podporu obyvateľstva, aby tak posilnili svoju moc. Aj keď sa snažil rozšíriť uhorské kráľovstvo až po Čierne more, nepriaznivé okolnosti mali za následok obrat starých banátov na násilné separatistické protiuhorské kniežatstvá. Dominantná viera v danej oblasti bola gréckokatolícka a konverzia ku katolicizmu podnietila vzburu. Súboj o moc medzi ortodoxnými Srbmi, bulharskými cármi a novovzniknutým Malým Valašskom len posilnili povstanie. Západné Valašsko bolo považované za časť Severinského banátu. Keď tamojší valašský vládca Basarab I. prejavil známky neposlušnosti Karol pritiahol aj s vojskom, ale po dobytí zopár miest bol nútený k ústupu následkom nedostatku zásob. Počas jeho návratu 9. novembra 1330 sa uhorská armáda stratila v horskom teréne tejto oblasti. Uhorsko a Valašsko podpísali mier a Basarab prisľúbil Karolovi, že mu ukáže cestu. Basarab ich však nalákal do pasce a v bitke pri Posade (poloha: ) ich 12. novembra prepadol zo zálohy. Po katastrofálnej porážke, Karol z bojiska unikol len vďaka ľsti. Vymenil si s Deziderom z Héderváru zbroj. Toho Valasi v domnienke, že ide o kráľa, chladnokrvne dorúbali. Tento incident znamenal počiatok existencie Valašska ako nezávislého vojvodstva. Bez Karolovho vedomia Ottomanskí Turci úspešne získali Malú Áziu pod nadvládu sultána Osmana I. a Orchana I. Chystali sa na inváziu do juhovýchodnej Európy. Zvrchovanosť juhovýchodu však mala väčšie starosti so zabezpečovaním vlastných režimov a panstiev než s koordinovanou obranou. To napomohlo Turkom rozšíriť svoju vládu v oblasti.
Situácia v Uhorsku Vznik Tököliho povstania sa spája s centralistickými snahami Habsburgovcov v Uhorsku, potlačením Vešeléniho sprisahania, útlakom poddaných a rekatolizáciou. Od roku 1663 Osmani v Uhorsku dobyli Nitru, Levice, Hlohovec, Nové Zámky a podnikli pustošivé výpady na Trenčín, Bojnice, Záhorie a na Moravu. V nasledujúcom roku habsburgský cisár Leopold I. 1. augusta 1664 zvíťazil v bitke pri Svätom Gottharde a 10 augusta 1664 uzavrel mier vo Vašvári, ktorý bol však nevýhodný pre Uhorsko (napríklad Osmanom zostalo územie medzi Váhom a Hronom a strategická pevnosť Nové Zámky). Malý záujem cisárskeho dvora o definitívne vyhnanie Turkov vyvolal medzi uhorskými veľmožmi veľkú nevôľu. Navyše viacerí predstavitelia cisárskeho dvora sa domáhali obmedzenia ich stavovských výsad a slobôd, tak ako sa to stalo v Česku po bitke na Bielej hore v roku 1620. Zámienku na takýto krok bolo Vešeléniho sprisahanie, v ktorom sprisahanci plánovali uniesť cisára na hrad Muráň a donútiť ho aby sa vzdal uhorskej koruny. Štyria hlavní aktéri skončili v roku 1671 na popravisku a Uhorsku bola zrušená autonómia a v roku 1673 bola zavedená guberniálna správa na čele s Gasparom Ampringerom, čím sa Uhorsko stalo priamo podriadené cisárovi. Uskutočnila sa vlna konfiškácií a viac ako 400 protestantských kazateľov a učiteľov bolo pre podozrenie z vlastizrady v mimoriadnych súdoch pod hrozbou trestu smrti nútených vzdať sa svojej viery (alebo utiecť).
Povstanie Juraja I. Rákociho (1643 – 1645) Ďalším povstaním bolo vystúpenie Juraja I. Rákociho. Ako spojenec Švédska a Francúzska využil Rákoci nepriaznivú situáciu pre Habsburgovcov, aby sa vyhlásil za ochrancu nespokojných uhorských protestantov. Zo Sedmohradska prenikol na východné Slovensko a ďalej na západ (1644). Roku 1645 prenikli Rákociho drancujúce oddiely znovu na západné Slovensko a ponáhľali sa na pomoc švédskemu generálovi L. Torstensonovi, ktorý obliehal Brno. Na zásah vysokej porty prerušil Juraj I. Rákoci I. vojenské akcie a vrátil sa do Sedmohradska. Ná základe Lineckého mieru (16. decembra 1645) získal Juraj I. Rákoci do doživotnej držby sedem stolíc na severovýchode Uhorska, z toho Satmársku a Sabolčskú natrvalo. Linecký mier rozšíril slobodné vyznávanie náboženstva aj na poddaných, ale inak jeho ustanovenia bránili iba privilégiá šľachty, upevňovali moc a rozširovali majetok Rákóciovskej rodiny.
Bojujúce strany Vojsko Uhorska tvorili prevažne vojaci lojálni rodom Forgáč a Esterházi. Žigmund Esterházi prišiel z pevnosti Nové Zámky so 745 mužmi spolu s plukovníkom Walterom. Prišli aj posádky pevností Vráble a Levice. Na druhý deň bitky sa do nej zapojili tiež sedliaci zo 16 obcí Požitavia. Spolu mala kresťanská armáda približne 1 300 vojakov a niekoľko stoviek sedliakov, radových vojakov teda mala iba tretinu oproti druhej strane. Turecká strana mala k dispozícii asi 4 000 vojakov.
Moháčska katastrofa B. Székely, Objavenie tela kráľa Ľudovíta, olej na plátne, 1860, Maďarská národná galéria, Budapešť Práve keď vrcholila veľká banskobystrická vzbura a práve keď došlo k intenzívnym rozporom vo vládnucej triede a zosadený palatín Štefan Verböci sa chystal zorganizovať prevrat, prišla správa, že sa Turci chystajú zaútočiť na Uhorsko. Práve zasadajúci uhorský snem sa „uzniesol“, že veľmi bojovať nebude a schválil len skromné financovanie vojny. Ľudovít sa obrátil o pomoc na viacero európskych vládcov, na pápeža, benátskeho dóžu, anglického kráľa Henricha VIII. a aj na svojich príbuzných, poľského kráľa Žigmunda I. a rakúskeho arcivojvodu Ferdinanda I. Napriek hroziacemu nebezpečenstvu ju však dostal len vo veľmi obmedzenej miere. Pápežská kúria poslala finančnú sumu, ale kládla si zároveň podmienku, že časť týchto peňazí musí byť využitá v boji proti v Uhorsku sa už šíriacemu luteránstvu. Uhorsko zostalo v prípravách na vojnu s Turkami osamotené. Ľudovítovi sa nepodarilo postaviť dostatočne veľkú armádu, ani mnohé jeho výzvy uhorská šľachta nesplnila. V júli padla pevnosť Petrovaradín a 29. augusta nasledovala osudná bitka pri Moháči. Na bitke sa nezúčastnilo vojsko sedmohradského vojvodu Jána Zápoľského, ani vojská z Chorvátska, a posily z Česka boli v čase bitky ešte len v Stoličnom Belehrade. Ani pomoc z rakúskych krajín, ktorú prisľúbil arcivojvoda Ferdinand, sa nedostavila včas. Navyše vojsko bolo beztak malé, nemotivované, a jagelovské vedenie nemalo pre nastávajúci boj jasne stanovenú taktiku. Zrážka uhorského vojska (25 000 mužov) s viac než dvojnásobne početnou a výborne vycvičenou armádou tureckého sultána Süleymana I. (60 000 mužov) dopadla katastrofálne. 29. augusta 1526 bola pechota (naverbovaní študenti, tovariši a mestská chudoba) takmer kompletne rozdrvená a šľachtická jazda „takticky“ ustupovala a pred vyvraždením pechoty ušla. Príznačné je, že Turci po víťaznej bitke celú noc čakali na príchod „hlavnej“ uhorskej armády (ktorú v skutočnosti práve porazili) a sultán si ešte dlho po bitke nebol istý, či naozaj zvíťazil, lebo nevedel pochopiť, že proti nemu postavili takú malú armádu. Keď Ľudovít II. videl, že je boj stratený, utiekol z bojiska. Vo všeobecnom chaose však pri kráľovi ostali len dvaja dvorania. Pri prechode cez potok Cselle pri Moháči kráľ padol z koňa a utopil sa. Jeho osobou vymrela uhorsko-česká vetva jagelovskej dynastie.
Život Bol najstarším synom baróna Žigmunda Forgáča, uhorského palatína, a jeho druhej manželky Zuzany Turzovej. Narodil sa na hrade Gýmeš pri obci Jelenec. V roku 1627 sa stal kráľovským komorníkom a zároveň kapitánom hradu Szécsény. Pôsobil aj ako kapitán mesta Košice. 4. marca 1640 vydal mesto vojsku Juraja I. Rákociho. V rokoch 1645 a 1655 sa uchádzal dokonca o post uhorského palatína, čo však nedosiahol.Neskôr pôsobil ako kapitán stredoslovenských banských miest. V auguste 1652 organizoval obranu pred rabujúcimi tureckými vojskami, ktorým sa postavil 26. augusta 1652 pri Veľkých Vozokanoch. V dvojdňovej bitke pri Veľkých Vozokanoch turecké vojská porazil. Prvý deň bitky však nebol úspešný (padli aj 4 príslušníci Esterházyovského rodu). Po neúspešnom dni však zorganizoval provizórne sily zozbierané z poddaných okolitých ohrozených obcí, s ktorými 27. augusta turecké sily premohol. V máji roku 1643 sa stal kapitánom novozámockej pevnosti. Nechal sa prelstiť Turkami a bez dostatočného prieskumu situácie podnikol výpad proti údajne oslabeným tureckým vojskám pri Parkane. V skutočnosti však Turci na jeho vojská pripravili pascu a v bitke pri Parkane 6. augusta 1663 sa z jeho 5500 vojakov napokon zachránilo iba necelých 400. Sám Forgáč sa zachránil útekom. Osmanské sily o sile asi 50 000 mužov postúpili k Novým Zámkom a vyzvali ho na kapituláciu, ktorú odmietol. Mesto bolo ostreľované osmanským delostrelectvom. 22. septembra 1663 došlo k nehode, pri ktorej vybuchol sklad pušného prachu vo Fridrichovej bašte. Ďalšia obrana mesta bola nemožná. So zvyškom posádky opustil pevnosť 26. septembra. 24. septembra 1663 bol po mesiac a pol dlhom obliehaní nútený vzdať vojskám veľkovezíra Ahmeda Köprülü. Strata Nových Zámkov mala za následok stratu ďalších miest od Levíc po Nitru. Západné Slovensko bolo vydané napospas osmanského rabovaniu. Osmanské sily prenikli až na Moravu. Pre vojenské neúspechy bol postavený pred vojenský súd, ale napokon ho oslobodili. Od roku 1670 do smrti bol krajinským radcom. Po zrušení uhorskej ústavy v roku 1673 bol jedným zo štyroch radcov gubernátora Ampringenta. V roku 1674 sa stal jedným zo sudcov bratislavskej sedrie.. Zomrel 10.júna 1681 v Rajke. Jeho telo dodnes odpočíva v trnavskom kostole sv. Štefana. Rodina Adam Forgáč bol trikrát ženatý. Prvou manželkou bola Barbora Sečianska, vdova po Adamovi Turzovi (dcéra Juraja Séčiho a Márie Drugetovej) pravnučka známej Alžbety Báthoryovej, druhou manželkou bola Judita Révaiová (bola dcérou strážcu koruny a autora oslavného spisu o uhorskej korune Petra Révaia, vdova po Pavlovi Nádašdym) a treťou bola Katarína Rechbergová. S týmito manželkami mal dokopy 8 detí: Adam ( 1663 - † 27. september 1716) - novohradský župan Šimon ( 8. júl 1669 - † 13. september 1730) František Zuzana Anna Eva Dorota Kristína
V meste začiatkom 18. storočia vypukla morová epidémia, v roku 1831 cholera. Prvá lekáreň bola v meste otvorená v roku 1764. V meste bola založená mestská nemocnica, xenodochia, ktorej úlohou nebolo liečenie, ale poskytovanie útulku chorým, starým a bezvládnym ľuďom. Mesto Nové Zámky nemalo dlho lekára. Ešte v roku 1803 chirurgické operácie vykonávali ľudoví felčiari. Najväčšiu zásluhu o získanie financií na výstavbu novozámockej nemocnice mal riaditeľ novozámockej sporiteľne František Kapisztóry (1818 – 1900). Stavba prvej nemocnice sa začala v roku 1894 a odovzdaná bola 1. júna 1896. Prvým riaditeľom nemocnice sa stal MUDr. Štefan Dohmann. Okrem jednej boli vtedy ošetrovateľkami prvej novozámockej nemocnice sestry rádu svätého Vincenta.
Externé odkazy  Aeroklub Nové Zámky – Oficiálna webstránka Aeroklubu Nové Zámky s informáciami o letisku Nové Zámky Kategória:Doprava v Nových Zámkoch
Externé odkazy  Gymnázium Nové Zámky – oficiálna stránka školy Kategória:Gymnáziá na Slovensku Kategória:Školy v Nových Zámkoch
História TJ bola založená 25. augusta 1965. Združovala tri športy: ľadový hokej, stolný tenis a RTVŠ. V roku 1974 bola vybudovaná umelá ľadová plocha i v Nových Zámkoch. V roku 1986 sa muži stali účastníkmi II. SNHL. Od sezóny 2006/07 je klub účastníkom 1. hokejovej ligy.
Polohopis Mesto leží v centrálnej časti Podunajskej nížiny, na severe okresu Komárno. Nachádza sa na východe geomorfologického celku Podunajská rovina, v časti Novozámocké pláňavy. Západným okrajom preteká Stará Nitra. Prístup do mesta zabezpečujú cesty III. triedy z Nových Zámkov ( SV smerom), Kolárova ( Z smerom) a Hurbanova ( JV smerom). Okresné mesto leží južne a krajské mesto Nitra je vzdialené severným smerom.
Polohopis Obec sa nachádza na Podunajskej nížine, v juhozápadnej časti okresu Nové Zámky. Medzi najbližšie sídla patria Nové Zámky ležiace 2 kilometre na východ a Palárikovo, ktoré leží 5 kilometrov severozápadne.
Akvizícia dokumentov Dokumenty sú získané darmi od občanov mesta Nové Zámky ako aj z rôznych ďalších miest Slovenskej republiky. Doteraz bolo zhromaždených 32 000 titulov kníh. Nachádzajú sa tu dokumenty v slovenskom, maďarskom jazyku, v menšej miere anglická, nemecká a ruská literatúra. Nachádza sa tu nielen beletria, ale aj odborné publikácie z rôznych oblastí. Kuriozitou sú knihy vydané ešte pred rokom 1945, niektoré z nich majú muzeálnu hodnotu. Taktiež tu nájsť literatúru o regionálnej histórii nášho mesta a jeho okolia.
História výstavby Nemocnica s poliklinikou (NsP) v Gelnici, vtedy pod názvom Okresný ústav národného zdravia, bola postavená v 50. rokoch 20. storočia. Projekt 130 lôžkovej nemocnice vznikal od roku 1952, v období historizujúceho socialistického realizmu. Autorom projektu bol architekt Ernest Krampl, ktorý pri tejto stavbe spolupracoval s G. Paulom. Stavba bola odovzdaná v roku 1959. Postavili ju v období kampane výstavby nemocníc v stredne veľkých mestách. Počas výstavby sa vystriedalo množstvo názorov na organizáciu zdravotníctva, stavebníctva a architektonického výrazu, čo spôsobilo aj čiastočné omeškanie odovzdania stavby (pôvodne sa mala odovzdať do užívania roku 1956). Aj napriek iným ďalším ťažkostiam, sa o dobrý postup práce vzorne starali majster Jozef Varga a stavbyvedúci Juraj Benc. Stavbu realizovali firmy Pozemné stavby a Stavomontáže so sídlom v Košiciach, ktoré súčasne s gelnickou NsP stavali aj nemocnicu v Revúcej. Lekárske a liečebné zariadenia montovali pracovníci Chirany.
Zdravotníctvo Budova novej nemocnice. Nová nemocnica – Bola postavená v roku 1982 na Slovenskej ulici. Budova je 13-poschodová, dnes funguje ako fakultná nemocnica a je jednou z najlepších nemocníc na južnom Slovensku.
V 18. storočí boli Nové Zámky poľnohospodárskym mestom. Napriek tomu, že prvé pokusy sa objavili skôr, k rozmachu remeselnej výroby došlo až 19. storočí. Najstarší remeselný cech, cech garbiarov, bol založený v roku 1609. V roku 1872 boli cechy zrušené, vzniklo niekoľko priemyselných spolkov: krajčírsky, kováčsky, klobučnícky, obuvnícky. Okrem týchto priemyselných odvetví mal v meste významné postavenie aj tehlársky priemysel a obilné mlyny. Tehelňu založil v roku 1889 Gašpar Kurtzweil. Dnes sú po ňom pomenované rybníky, z ktorých sa pôvodne tažil íl. V tehelni boli vyrábané tehly so značkou ADK (Adler–Deutsch–Kurtzweil). Pôvodne sa vyrábali tehly so značkou KG (Kurtzweil Gáspár Cserép- és Téglagyára, „Tehlová a škridlová fabrika Gašpara Kurtzweila“), pracovalo tu 30 zamestnaných, za rok sa vyrobilo 1,5 milióna tehál. Prvý trinásťkolesový obilný mlyn v meste založil ešte Peter Pázmány. V 19. storočí nastala zmena v štruktúre poľnohospodárstva mesta. V jeho okolí sa začalo vo väčšej miere pestovať ovocie a hrozno. 1. mája 1900 začala výrobu Bánhegyiho fabrika na výrobu kožušín, ktorá od roku 1904 vyrábala aj obuv. Továreň na výrobu plynu začala produkciu v roku 1902, kým ľanová továreň v roku 1906.
Slovenská časť bývalej župy  Dejiny V roku 1917 (potvrdené Trianonskou zmluvou r. 1920) sa časť na sever od Dunaja stala súčasťou Česko-Slovenska, južná zase Maďarska. V Česko-Slovensku sa zvyšky Ostrihomskej a Rábskej župy spojili s Komárňanskou župou, čo pretrvalo do roku 1923. V rokoch 19231928 bolo územie súčasťou Nitrianskej veľžupy. V súčasnosti je územie súčasťou Nitrianskeho kraja. Počas 2. svetovej vojny bola slovenská časť bývalej Ostrihomskej župy obsadená Maďarskom (na základe Viedenskej arbitráže), ktoré obnovilo pôvodnú Ostrihomskú župu. Po vojne však boli ustanovené predvojnové hranice. Ekonomika V súčasnosti patrí slovenská časť župy skôr medzi stredne bohaté slovenské oblasti s vyššou nezamestnanosťou, veľa obyvateľov z okolia Štúrova dochádza za prácou do Bratislavy alebo Ostrihomu. Turistický ruch Medzi najzaujímavejšie pamiatky patrí mesto Ostrihom s klasicistickou bazilikou týčiacou sa nad mestom, v ktorej sú uchované biskupské rúcha z 15.19. storočia a Ostrihomský hrad. V Štúrove sa nachádza termálne kúpalisko Vadaš. Mestá sú spojené obnoveným mostom Márie-Valérie, ktorý zrekonštruovali (dostavali chýbajúce časti medzi piliermi) r. 1999. Zničený bol ustupujúcimi nemeckými vojskami r. 1944.
Železničná stanica Nové Zámky je hlavná železničná stanica v Nových Zámkoch. Mesto bolo na železnicu napojené v roku 1850, kedy bola sprevádzkovaná trať medzi Bratislavou a Štúrovom. Vybudovaním tratí do Komáromu, Prievidze, Zvolena a Zlatých Moraviec vznikol dôležitý dopravný uzol, cez ktorý prechádza okrem dopravy na Budapešť aj prevažná časť dopravy na stredné Slovensko. Postupne tu bolo vybudovaných 10 koľají, 4 nástupišťa a technické i personálne zázemie pre železničný uzol nadregionálneho významu. Kľúčové trate sú dvojkoľajné a elektrifikované, trate do Komárna a (od Šurian aj) Zlatých Moraviec sú jednokoľajné a neelektrifikované.
Dejiny Komárno ako dôležitý prístav na Dunaji bol na uhorskú železnicu napojený traťou z Bratislavy 17. novembra 1896. Rozvoj dopravy si v roku 1910 vyžiadal vybudovanie lokálnej trate do Nových Zámkov, kadiaľ viedla významná spojnica Viedeň – Bratislava – Budapešť. Úsek prekonával mostom Dunaj a končil v maďarskom Komárome. V tomto roku sa v meste vybudovala aj nová železničná stanica, vzdialená od pôvodnej asi 150 m, ktorá 10. mája 1910 privítala prvých cestujúcich. Na trati bola 24. mája 1972 dokončená elektrifikácia a v súčasnosti slúži najmä na prímestskú a nákladnú dopravu.
Dejiny osídlenia Najstaršie osídlenie skalného ostrohu na ktorom sa hradisko nachádzalo sa na základe ojedinelých nálezov patriacich ku kultúre s moravskou maľovanou keramikou datuje do obdobia neskoréhoo neolitu až raného eneolitu (5. až 4. tisícročie pred n. l.). V priebehu eneolitu se tu usadil ľud kultúry nálevkovitých pohárov a neskôr ľud kultúry s kanelovanou keramikou. O intenzivnom osídlení v tejto dobe svedčia základy husto zastavaného sídliska, obohnaného obranným valom a priekopou, ako aj nálezy medených predmetov, mramorových korálok alebo pásových zápon z kostí. K opakovanému osídleniu došlo ešte niekoľkokrát v dobe bronzovej (podolská fáza stredodunajskej kultúry popolnicových polí), laténskej a začiatkom sťahovania národov. Najväčšieho rozkvetu sa Staré Zámky dočkali počas slovanského osídlenia v strednom a mladšom hradiskovom období počas veľkomoravského obdobia. Už od 8. storočia vznikal okolo osady hlinovitý val s drevenou palisádou. Začiatkom 9. storočia bolo vybudované mohutné opevnenie, veľmožský dvorec s asi 10 m vysokou drevenou strážnou vežou, zrubové stavby a zrejme aj kostol. Priestor predhradia bol v tejto dobe využívaný na pohrebné účely. Hradisko se v tejto dobe stalo jedným z dôležitých centier ríše, ktoré si svoj význam udržalo ešte desiatky rokov po jej páde. Koncom veľkomoravského obdobia postihol hradisko ničivý požiar, ktorý významne poškodil opevnenie aj veľmožský dvorec. Hroty šípov pocházejúce z tejto doby svedčia o násilnom prepadnutí nepriateľskými vojskami. Opevnenie však bolo v menšom rozsahu obnovené a hradisko fungovalo až do konca 10. storočia.
Turci aj napriek mierovým dohodám podnikali vojenské výpravy na Pohroní a Považí. V auguste 1652 v bitke pri Veľkých Vozokanoch novozámocký hradný kapitán Adam Forgáč so svojím 1300-členným vojskom a s pomocou ľudí zo šestnástich obcí Požitavia zvíťazil nad 4000-člennou tureckou armádou. V boji padlo 48 kresťanov a 800 Turkov, padli aj štyria členovia rodu Esterháziovcov (Ladislav Esterházi, František Esterházi, Tomáš Esterházi a Gašpar Esterházi) a z tureckého sprievodu bolo oslobodených 150 zajatcov.
Bitka pri Sečanoch sa odohrala 4.5. apríla 1562 pri Sečianskom hrade. V bitke porazil sandžak-beg Fiľakovského sandžaku Hasan Prodovič spojené vojská Zvolenskej stolice a hornouhorských banských miest o sile asi 10 000 mužov.
Dejiny V katastrálnom území obce sa našli pozostatky dočasného osídlenia lovcov mamutov z obdobia paleolitu. Trvalé osídlenie potvrdzujú náhodné náleziská z neolitu. Prvá písomná zmienka z roku 1209 nazýva obec Wezeken a naznačuje služobnícku osadu. Obec bola súčasťou majetkou beňadického opátstva. V roku 1228 časť obce patrila Nitrianskemu biskupstvu, v 13. storočí Huntovcom-Poznanovcom a Maróthyovcom. Tak ako mnohé obce regiónu, i Veľké Vozokany trpeli pod nadvládou Turkov, ktorými boli podmanené v roku 1618. V katastrálnom úseku obce sa pri Starom háji 26. augusta 1652 odohrala významná bitka, v ktorej boli Turci spojenými silami rodov Forgáč, Esterházi a miestnych sedliakov porazení, čo prispelo ku skráteniu ich panstva na Slovensku.
Malé Vozokany sú obec na Slovensku v okrese Zlaté Moravce.
Bitka pri Rozhanovciach bolo vojenské stretnutie, ktoré sa odohralo v piatok 15. júna 1312 pri Rozhanovciach neďaleko Košíc medzi vojskom kráľa Karola I. Róberta z Anjou, posilneným o vojská spišských Sasov, bojovníkov rádu johanitov a vojsko Košíc, a vojskami Omodejovcov (synov nebohého palatína Omodeja), doplnenými o oddiely Matúša Čáka Trenčianskeho.
Veľké Vozokany sú obec na Slovensku v okrese Zlaté Moravce. V roku 1652 sa pri obci odohrala významná bitka s Turkami.
Sforzia Pallavicini Pamätník na mieste bitky z roku 1968 Bitka pri Plášťovciach sa odohrala 10. a 11. augusta 1552 medzi uhorskými a tureckými vojskami pri obci Plášťovce, asi od Šiah. Uhorské vojská boli porazené a v boji padol aj Augustín Sbardelatti, vacovský biskup. Predohra Už roku 1551 vpadli Turci do Hontianskej,a Nitrianskej stolice a vypálili niekoľko obcí, o rok sa im napriek hrdinskej obrane Juraja Szondyho podarilo dobyť hrad Drégeľ (dnes v Maďarsku blízko slovenských hraníc). Po páde Drégeľu, veľmi dôležitého obranného bodu v Poiplí, nasledovalo dobytie obcí Sečany, Holovka a Buják. Neubránili sa ani Ďarmoty, ani opevnený premonstrátsky kláštor v Šahách, ktorý sa popri Fiľakove premenil na vysunutý operačný bod osmanských vojsk. Tieto turecké úspechy konečne rozhýbali viedenské velenie. Na južné územie Slovenska vyslalo rakúskeho veliteľa Raabskej pevnosti Erazma Teuffela, ktorý sa mal stať hlavným veliteľom protitureckých vojsk, zhromažďujúcich sa v tejto oblasti. K nemu sa pripojilo 4500 talianskych žoldnierov pod velením Sforzia Pallaviciniho a 3000 nemeckých pešiakov na čele s Marcelom Dietrichom, z ktorých polovicu tvorili kopijníci, polovicu strelci. Do zhromažďovacieho tábora pri Hokovciach neďaleko Šiah dorazilo aj 800 českých a moravských pešiakov a približne rovnaký počet uhorských hajdúchov. Túto armádu mali posilniť ešte vojenské posádky z Krupiny, zo Zvolena, z Levíc a banských miest, ako aj vojenská pohotovosť desiatich stolíc na Slovensku, sústredená hlavne v okolí Fiľakova. Teuffel teda disponoval značnou vojenskou silou, ale chýbala akákoľvek skúsenosť z bojov s Turkami a dobrá výzbroj. Teuffel musel dokonca čakať na 6 diel, ktoré mali dodať na priamy príkaz Ferdinanda zo skladov vo Zvolene.
Bitka pri Veľkých Vozokanoch je významné stretnutie protitureckých vojen, ktoré prebehlo 26.-27. augusta 1652 medzi obcami Veľké Vozokany a Malé Vozokany. Spojené sily mocných uhorských rodov Forgáčovcov a Esterháziovcov, posádok priľahlých hradov a miestnych sedliakov v nej rozdrvili tureckú koristnícku výpravu vedenú vezírom Karom Mustafom, veliteľom posádky v Ostrihome. Na mieste bitky, v ktorej padli štyria prední synovia rodu Esterházi, sa nachádza veľkolepý pomník.
Nové Vozokany bola obec, ktorá vznikla v roku 1975 zlúčením obcí Veľké Vozokany, Malé Vozokany a Červený Hrádok. Na základe výsledku referenda občanov dotknutých obcí, Nové Vozokany zanikli 31. decembra 1990. Kategória:Slovenské obce zaniknuté zlúčením
Pozri aj  Malé Vozokany Plavé Vozokany Veľké Vozokany Vozokany nad Hronom Nové Vozokany
Budovy novozámockého farského kostola a za ním stojacej farskej školy boli stavané v rokoch 1584 až 1585. Ostrihomský arcibiskup, kardinál Peter Pázmány, v snahe o potlačenie reformácie zavolal do mesta františkánskych mníchov a 24. mája 1631 vysvätil františkánsky kostol a kláštor. Okolo roku 1620 dal kardinál Pázmány postaviť na severnej strane Hlavného námestia jednoposchodový arcibiskupský palác. V 17. storočí postavili pri kalvínskom kostole budovu s kupolou, ktorá bola lýceom reformovanej cirkvi. V meste boli tri cintoríny, jeden bol hneď pri farskom kostole, vnútri hradu, ďalšie dva boli mimo hradu: pri dodnes existujúcej kaplnke Panny Márie (vybudovaná v roku 1700) a na mieste dnešnej kaplnky Svätej Trojice (vybudovaná v roku 1722).
Kostol Narodenia Panny Márie sa nachádza v nitrianskej mestskej časti Horné Krškany v okrese Nitra. Je zasvätený narodeniu Panny Márie. Je národnou kultúrnou pamiatkou. Pôvodný kostol bol postavený koncom 13. storočia. Kostol sa nachádza na svahovitom teréne cintorína. Pri kostole sa nachádza železničná trať NitraNové Zámky.
Kostol Navštívenia Panny Márie je kostol nachádzajúci sa v Nitre. Kostol dal postaviť biskup Imrich Palugyai a stavba v novorománskom slohu bola dokončená v roku 1854. Rekonštruovaná bola v rokoch 1911, potom v 40. rokoch a v 70. rokoch. Donátora pripomína pamätná tabuľa umiestnená v kostole. Posviacku chrámu a kláštora vykonal jeho nástupca biskup Augustín Roškoványi. Chrám je trojloďový, s priestrannými emporami z troch strán chrámu. Dĺžka hlavnej lode je 21 m, šírka 14,7 m a vnútorná výška hlavnej lode je 14,5 m. Celej stavbe dominuje neogotická veža vysoká 53,5 m, ktorá je zároveň najvyššou kostolnou vežou v Nitre a okolí. Pôvodne bola vyššia a zdobená neogotickými prvkami, no počas bombardovania Nitry za 2 svetovej vojny bola poškodená a o dva roky neskôr následkom silnej víchrice v roku 1947 sa celá vrchná časť veže zrútila spolu so stropom. Aj preto nie je chrám vyhlásený za národnú kultúrnu pamiatku.
Pamiatky Kostol svätého Jozefa bol postavený v neskororenesančnom slohu v roku 1681. Dal ho postaviť ostrihomský arcibiskup Juraj Slepčiansky-Pohronec údajne na mieste staršieho kostolíka.
Výzdoba Kostol Navštívenia Panny Márie Hlavnou ozdobou kostola je vysoký drevený oltár s tromi oltárnymi obrazmi, ktoré vytvoril viedenský maliar Schiller. Sú to obrazy Panny Márie u sv. Alžbety, sv. Imricha a sv. Vincenta de Paul. Pod obrazmi je 12 sôch apoštolov. Kazateľnica je bohato rezbársky zdobená a pozlátená. V západnej empore je umiestnený zdobený dvojmanuálový romantický organ od firmy Rieger. Pod kostolom je priestranná krypta s oltárom, kde boli pochovávané rehoľné sestry. Dňa 30. júna 1995 na prvé výročie návštevy pápeža Jána Pavla II. v Nitre darovali mestá Nitra a Považská Bystrica pápežovi dar, ktorý je umiestnený práve v tomto kostole. Je to 9 m vysoká socha Ukrižovaného Krista. Socha je vytesaná z jedného stromu a bola pôvodne na mieste stretnutia sv. Otca s mládežou v Janíkovciach.
Interiér Súčasný interiér Kostola sv. Emeráma je výsledkom veľkej rekonštrukcie. Vysoký drevený kríž s ukrižovaným Ježišom Kristom na modernom oltári zo zlatého ónyxu je dielom J. Pospíšila. Z Ríma sa prostredníctvom biskupa Karola Kmeťka dostala vzácna relikvia pozostatkov sv. Cyrila. Návštevníkov môžu zaujať farebné vitráže okien od Ľudovíta Fullu s postavami sv. Ondreja a sv. Benedikta. Interiér dolného kostola neoplýva takou velebnosťou ani takým umelecky vyzdobeným interiérom ako horný kostol. Priestor obohacuje, najcennejšia umelecká pamiatka celej katedrály z hľadiska sochárskej výzdoby, jedinečný architektonicko – sochársky oltár. Plastický reliéf Snímanie z kríža tvorí ústrednú časť oltára. Pod hlavnou plastikou sa nachádza mramorový reliéf Kladenie do hrobu. Medzi ďalšie pamiatky patriace dolnému kostolu sú tri náhrobky nitrianskych biskupov a tri bočné neskorobarokové oltáre z 18. storočia.
Architektúra Pôvodne renesančný jednoloďový kostol zasvätili sv. Petrovi a Pavlovi. Veža v barokovom slohu bola pristavaná až v roku 1732, keďže v tom období kostoly žobravých rádov nemali vežu. Výška veže aj s krížom je 40 metrov. Zo západnej strany kostola dal pristavať nitriansky biskup Juraj Selepčéni 4 kaplnky. Nad kaplnky postavili oratórium, ktoré je prepojené s chórom. Neskôr bol kostol upravený na barokový štýl. Steny kostola a kaplniek zdobí 33 reliéfnych vypuklých plastík z dubového dreva znázorňujúcich ucelený cyklus výjavov zo života zakladateľa rádu sv. Františka . Tvorcom umeleckého diela bol František Xaver Seegen. Hlavný oltár znázorňuje obraz apoštolov sv. Petra a Pavla. Kamenný reliéf apoštolov Petra a Pavla zamurovali do vonkajšej fasády. Kláštor prilieha ku kostolu zo severovýchodnej strany a je s ním spojený krížovou chodbou.
Architektúra Chrámová loď rozdeľuje vnútorné nádvorie kláštora na dve časti. Nachádzajú sa tu kaplnky otvorené do priestoru lode. V južnej veži kostola sú umiestnené štyri zvony. V interiéri sa nachádza oltár baldachýnového typu. Za výzdobu oltára je zodpovedný rakúsky sochár Martin Vögerle. V kostole je ešte okrem hlavného oltára ďalších šesť párových bočných oltárov. Piaristickí umelci tu zanechali stopu v podobe pruských klenieb, ktoré nesú neskorobarokové nástenné maľby. Neskôr boli doplnené o ďalšiu freskovú výzdobu s motívmi z dejín mesta Nitra. Z nástenných malieb tu môžete ešte vidieť príchod sv. Cyrila a Metoda na Veľkú Moravu, vyobrazenie Pribinovho kostola a vysviacku prvých troch slovenských biskupov v Nitre.
Okolie kostola Z historického hľadiska nemenej zaujímavým je priestranstvo pred kostolom. Dominuje mu mariánsky stĺp ako pamätník víťazstva cisára a uhorského kráľa Leopolda I. nad vzburou protestantských rebelov. Zo severnej strany sa k stavbe kostola primkýna budova domova mladých jezuitov. Južný múr kostola tvorí severné ohraničenie Kostolnej ulice, spájajúcej Františkánske námestie s Primaciálnym námestím.
Autormi projektu nového hradu boli talianski bratia, architekti Ottavio a Giulio Baldigarovci (Baldigara). Hrad mal šesťuholníkový pôdorys so šiestimi baštami v jeho vrcholoch. Plán pevnosti zahŕňal v šesťuholníku mesto s pravouhlo orientovanými ulicami a centrálnym, obdĺžnikovým námestím. Stavba sa začala v roku 1573 a trvala do roku 1580. Viedol ju Fridrich Žerotín (po ňom sú pomenované dve zo šiestich bášt: Žerotínova a Fridrichova). Nové opevnenie Novum Castellum alebo Castellum Novum sa stalo po svojom dokončení najmodernejšou renesančnou pevnosťou svojej doby. Podobné hrady sa nachádzajú aj v iných častiach Európy. Patrí k nim chorvátsky Karlovac alebo dodnes existujúci holandský Naarden. Menším variantom je pevnosť Leopoldov, prestavaná na väzenie v roku 1855.
Poloha Hrad leží severne od Dunaja na návrší Rohrwaldu, priamo nad mestečkom Leobendorf medzi mestami Korneuburg a Stockerau. Hrad je v nadmorskej výške 266 metrov a nad riekou Dunaj asi 100 metrov. Návršie je neďaleko ohybu Dunaja pri Viedenskej bráne, takže umožňuje a rozširuje výhľad do Korneuburgskej panvy. Približne naproti, pri južnom brehu Dunaja, stojí hrad Greifenstein.
Nástupný dvor v Malej pevnosti Koncentračný tábor Terezín bol nacistický koncentračný tábor v českom opevnenom meste Terezín (nem. Theresienstadt) v okrese Litoměřice. Pevnosť Terezín zriadil cisár Jozef II. koncom 18. storočia (začiatok výstavby v roku 1780) ako pevnosť pre zaistenie dolného toku rieky Ohře do Labe. Pevnosť sa delí na dve časti Veľkú pevnosť a Malú pevnosť . Po obsadení Čiech a Moravy z nej nacisti vytvorili koncentračný tábor. V roku 1940 bola v Malej pevnosti , ktorá bola predtým dlhodobo využívaná ako väznica, zriadená väznica gestapa a v novembri 1941 vznikol vo Veľkej pevnosti zberný a tranzitný tábor určený predovšetkým pre židovské obyvateľstvo Čiech a Moravy. Po konferencii vo Wannsee boli do tábora od roku 1942 deportovaní Židia z Tretej ríše a ostatných obsadených krajín (vrátane Slovenska). Koncentračný tábor Terezín sa na krátky čas stal nástrojom nacistickej propagandy, počas ktorého bol rôznym zahraničným návštevníkom predvedený ako „príkladné sídlisko Židov“. Tento tábor spĺňal štyri hlavné úlohy. Bol väznicou gestapa, tranzitný tábor, slúžil v rámci židovskej otázky na likvidáciu ľudí a dočasne nemeckej propagande ako príkladné sídlisko a geto pre starých ľudí (v ktorom si smeli kúpiť majetok).
Dejiny O tom, kedy bol pôvodný hrad Grafenštejn založený dodnes nepanuje medzi historikmi zhoda. Isté však je, že sa tu v druhej polovici 13. storočia, v čase vlády Přemysla Otakara II., objavujú kasteláni z Donína, páni na Grafenštejne. Páni z Donína hrad vlastnili tri storočia. V 15. storočí, za husitských vojen, bol hrad niekoľkokrát dobývaný, odolal však aj útoku vojsk Šesťmestia. V druhej polovici 16. storočia ho však Donínovci pre dlhy a spoluvlastnícke problémy predali zemskému radovi a miestokancelárovi Jiřímu Mehlovi zo Střelic. Ten ho počas dvadsiatich rokov (1566 - 1586) dal prebudovať na renesančný zámok a dal pod ním vystavať poplužný dvor. Počas týchto mohutných úprav, dotýkajúcich sa horného aj dolného hradu, bola pôvodná kaplnka sv. Barbory vyzdobená vynikajúcou maliarskou výzdobou. Vďaka tejto výzdobe a tiež náročnému vnútornému vybaveniu je kaplnka považovaná za jednu z perál renesancie a raného manierizmu v Čechách. Kvôli zhoršenému postaveniu pri dvore po nástupe Rudolfa II. a následným finančným ťažkostiam však bol v roku 1586 Mehl nútený zámok opustiť. Zámok od neho získal najprv Ferdinand Hoffmann z Grünebühlu, po ňom rod Černousovcov, potom Nosticovcov a Trauttmannsdorfovcov. Počas tej doby prebehla tridsaťročná vojna - na jej začiatku v roku 1622 vyhorela veľká hradná veža, v jej priebehu hrad niekoľkokrát obsadila švédska posádka, a po jej skončení bolo na príkaz cisára roka 1655 strhnuté pôvodne mohutné opevnenie z hradieb. V roku 1704 predal Jan Josef z Trauttmannsdorfu zámok grófovi Janovi Václavovi Gallasovi. Gallasovci a po nich Clam-Gallasovci vykonali na zámku niekoľko prestavieb. V roku 1818 dostal dolný zámok zásluhou Kristiána Krištofa Clam-Gallasa dnešnú klasicistickú podobu a okolo neho vznikol park s mnohými vzácnymi drevinami. Komplex majitelia využívali až do jeho konfiškácie v roku 1945, kedy boli Clam-Gallasovci nútení kraj (v dobytčích vagóne) opustiť. Následne bol ešte v najnutnejšie miere udržiavaný. V roku 1953 sa však na zámku usídlila Československá ľudová armáda. Tá hrad neudržovala a zámok významnou mierou chátral, devastácia hradu však vyvrcholila až po odchode armády z Horného zámku. Záchranné práce začali v roku 1988 a trvajú doteraz, počas nich sú pôvodne značné škody postupne zahladzované. Dnes zámok patrí k príkladne reštaurovaným pamiatkovým objektom mimoriadneho významu, postupne sú verejnosti sprístupňované ďalšie časti areálu. O obnovu zámku sa významnou mierou zaslúžil Ján Sedlák, ktorý zastával funkciu kastelána v rokoch 1991 - 2013. Ku dňu 1.1.2014 sa funkcie kastelánky ujala Iva Bártová. Dolný zámok a priľahlý park dnes využíva Armáda Českej republiky na výcvik služobných psov a ako základňu armádnych psovodov.
Hrad Hohenzollern Hrad Hohenzollern je hrad nachádzajúci sa 50 kilometrov južne od nemeckého mesta Stuttgart. Hrad bol od postavenia v 11. storočí dedičným sídlom nemeckého šľachtického rodu Hohenzollernovcov, neskorších nemeckých cisárov. Hrad je situovaný na vrchole kopca Hohenzollern vo výške 855 metrov nad morom. Roku 1423 bol hrad po 10 mesačnom obliehaní úplne zničený. Na mieste pôvodného zámku bol v rokoch 1454 až 1461 postavený väčší a monumentálnejší hrad. V tejto podobe hrad pretrval až do konca 18. storočia, kedy sa zmenil na ruinu. Zo stredovekej podoby hradu sa do súčasnosti zachovala iba hradná kaplnka. Hrad bol znova prestavaný v rokoch 1846 až 1867 z iniciatívy pruského kráľa Fridricha Viliama IV. do vtedy módnej neogotickej podoby. Hrad slúžil rodu Hohenzollernovcov ako ceremoniálne sídlo a pripomienka slávy a starobylosti rodu, ale nie na bývanie, preto zostal hrad až do roku 1945 neobývaný. V súčasnosti patrí hrad do zoznamu kultúrnych pamiatok Nemecka. Hrad je jednou z najznámejších a najnavštevovanejších turistických pamiatok spolkového štátu Bádenska-Württemberska. V hrade sa nachádza cisárska koruna nemeckých cisárov.
Hrad Grabštejn Grabštejn , predtým tiež Olsytz , Wlsitz alebo Grafenstein , je pôvodne gotický hrad z 13. storočia, ktorý bol v16. storočí prestavaný na výstavný renesančný zámok. Grabštejn leží v Čechách, pri údolí Lužickej Nisy, nad dedinou Chotyně neďaleko Hrádku nad Nisou. Zámok je vo vlastníctve štátu a je spravovaný Národným pamiatkovým ústavom.
Pevnosť Leopoldov Impulzom pre výstavbu pevnosti bol útok Osmanskej ríše a obsadenie pevnosti v Nových Zámkoch 26. septembra 1663. V rovnakom odbobí bola dobudovaná aj Nová pevnosť Protitureckej pevnosti v Komárne. Základný kameň na pozemkoch odkúpených cisárom od obcí Šulekovo, Červeník, Madunice, Hlohovec a Drahovce bol slávnostne položený za prítomnosti Ostrihomského arcibiskupa Juraja Szelepcsényiho v roku 1665. Pomenovaná bola na počesť cisára Leopolda I.. Stavali ju do roku 1669. Stavbu dozoroval cisársky architekt L. de Souches a stavbu viedol vojenský inžinier Ján Melicher Arigsperger. Vedenie stavby po jeho smrti (Arigsperger zomrel asi týždeň po položení základného kameňa) prevzal Ján Ungern. Pevnosť je postavená v renesančnom slohu, zaberá rozlohu 56 ha, obranné múry majú výšku 9,5 m. Postavená bola podľa (v tom čase) najnovších vojenských obranných technológií. Vzorom pre pevnosti v Nových Zámkoch a Leopoldove bola pevnosť Palmanova v Taliansku. Leopoldovská protiturecká pevnosť ma hviezdicový tvar, je tvorená šiestimi do kruhu umiestnenými päťcípimi bastiónmi spojenými ravelinmi. Bola obohnaná vodnou priekopou. Stavalo ju po dobu päť rokov 3000 robotníkov z Bavorska a Moravy. Brániť ju mala 500-členná posádka. Prvým veliteľom bol plukovník Ján Michal Ritch. Pevnosť bola najsilnejšou pevnosťou habsburgského mocnárstva. 1678 pevnosť Leopoldov odolala Tököliho kurucom 1706 odoláva pri povstaní Františka Rákocziho za vlády Márie Terézie slúžila ako zásobáreň a sklad pre vojsko 1783 ju navštívil cisár Jozef II. a rozhodol sa do nej umiestniť vojenských veteránov z Budína 1848 pevnosť získavajú maďarskí povstalci, avšak plukovník Ordódy sa 2. februára 1849 vzdal veliteľovi cisárskych vojsk, generálovi Šimuničovi 1855 po strate vojenského významu je pevnosť na základe Bachovho dekrétu prebudovaná na väznicu, aj keď už aj v skoršom období slúžila ako väzenie, kedy v období protireformácie boli v pevnosti uväznení v roku 1674 viacerí väzni z radov evanjelických a kalvínskych farárov, medzi nimi aj rektor Ján Simonides a kňaz Tobiáš Masník Pevnosť bola 17. septembra 1963 vyhlásená za národnú kultúrnu pamiatku.
Malá pevnosť Počas okupácie Čiech a Moravy Treťou ríšou bolo v júni 1940 v Malej pevnosti zriadené väzenie Gestapa. Nacisti využili infraštruktúru, ktorú mali k dispozícii a miesto vylepšili. Prestavali ho na prvok likvidačného a represívneho mechanizmu. Väznica bola spravovaná z Prahy. Najprv boli väznení len väzni mužského pohlavia. Po atentáte na zastupujúceho ríšskeho protektora Reinharda Heydricha bolo v júni 1942 zriadené ženské oddelenie. K trom väzenským dvorom pribudol v roku 1943 štvrtý, ktorý bol určený pre mužských zajatcov. Medzi rokmi 1940 a 1945 bolo z rôznych pracovísk gestapa do Terezína poslaných 27000 mužov a 5000 žien, najprv zadržaní z Prahy, potom z celých Čiech a od roku 1944 z Moravy. Prevažnú časť uväznených tvorili Česi, medzi nimi hlavne odporcovia nacistického režimu. V posledných rokoch pribúdali občania ZSSR, Poliaci, občania Juhoslávie a ku koncu vojny zajatci z radov spojeneckých vojsk. Okolo 8000 ľudí prišlo o život v iných koncentračných táboroch, do ktorých boli odtiaľto deportovaní a 2500 ľudí zomrelo na následky mučenia, chorôb a ťažkých pracovných a životných podmienok. 250 väzňov bolo popravených priamo v pevnosti. Veliteľ väznice bol od jej zriadenia SS-Hauptsturmführer Heinrich Jöckel, ako podriadený Höheren SS- und Polizeiführer von Böhmen und Mähren (HSSPF) v Prahe.
Životopis Leopoldov pôvod je neistý. Neskorší príslušník rodu Babenbergovcov Otto z Freisingu ho vo svojej Babenberskej kronike nespomína, keďže sa začína až vládou Adalberta. Je však isté, že Babenbergovci patrili k poprednej cisárskej aristokracii a zastávali dôležité svetské i cirkevné úrady. Leopoldov brat alebo blízky príbuzný Berthold bol markgróf bavorskej Severnej marky. Rané zmienky o Leopoldovi sú strohé. Prvé zmienky o ňom pochádzajú z roku 962/3, keď ho v jednom privilégiu pre cirkev zmieňuje cisár Otto II. Pred rokom 976 sa tiež spomína ako gróf v bavorskom Donaugau východne od Regensburgu. Súbor:Herzog_Leopold_I._Babenberg.jpg|náhľad|vľavo|Margróf Leopold I. Výňatok z rodokmeňa Babenbergovcov, Kláštor Klosterneuburg Prvý markgróf Leopold stál na cisárovej strane pri vzbure bavorského vojvodu Henricha II. v roku 975/976, za čo Leopold dostal bohatú odmenu. Okrem iného mu bol udelený hrad v Melku a okolité krajiny. Podľa miestnej kroniky bol pred tým pánom na tamojšom hrade gróf Sizo, ktorého Leopold vyhnal. Melk sa následne stal rezidenciou. Leopold v Melku založil kanonickú nadáciu, ktorá sa stala miestom posledného odpočinku Babenbergovcov. Za markgrófa ( marchio Liutpalus ) je Leopold po prvý krát označený 21. júla 976, keď mu bola cisárom Ottom II. udelená v léno bavorská Východná marka. Tento dátum býva označovaný významný medzník v dejinách Rakúska. Marka spočiatku pozostávala z úzkeho pásu územia pozdĺž Dunaja medzi lesom východne od mesta Enns. Podľa istých zmienok v rokoch 977 alebo 979 tiež pôsobil ako gróf v pohraničných Traungau a Sundergau. Leopoldovou hospodárskou základňou tak boli stále prevažne bavorské a nie rakúske majetky. Na území dnešného Rakúska však započal dlhý a náročný proces integrácie prerušený niekoľkými pohraničnými konfliktami so starými Maďarmi. Za jeho života došlo k prieniku cez Viedenský les, svoje územie tak s pomocou Henricha II. posunul ďalej na východ až k rieke Fische v Dolnom Rakúsku. 8. júla sa Leopold zúčastnil omše na počesť svätého Kiliána vo Würzburgu, kam ho pozval tamojší biskup. Počas omše bol Leopold tragicky zavraždený strelou z luku. Útok bol o to nešťastnejší, že cieľom útoku bol pravdepodobne Heinrich von Scfaweinfurt a nie Leopold. Malo ísť o pomstu za oslepenie Eberharda, biskupovho bojovníka. Leopold sa stačil vyspovedať a zomrel o dva dni neskôr. V 15. storočí mu bola udelená prezývka Slávny ().
Polohopis Mesto Leopoldov leží na dolnom Považí, na naplaveninách pôvodného riečiska Váhu, západne od Hlohovca, severovýchodne od Trnavy a km južne od Piešťan. Z východnej strany susedí kataster s Hlohovcom, z južnej strany s hlohoveckou miestnou časťou Šulekovom a zo severozápadnej strany s Červeníkom. Mestom vedie cesta II/513, západným okrajom aj diaľnica D1. Leopoldov je dôležitý železničný uzol, kde železničnú trať Bratislava – Žilina križujú trate do Galanty a na Nitru.
Dejiny Bol založený ako hrad na mieste pôvodného hradiska (založeného údajne pred rokom 1263) zvíkovským purkgrófom Purkartom z Janovic (Vrchotových) v 2. polovici 13. storočia. Na konci 14. storočia boli jeho majiteľmi vladykovia zo Sulevic. V roku 1479 bolo mesto i hrad spojené v opevnený celok a vtedy bola postavená aj predsunutá pevnôstka Haselburg. Od roku 1494, kedy bol hrad majetkom Malovcov z Chýnova, bol hrad prestavaný na zámok. Zámok menil majiteľov a od roku 1698 bol majiteľom rod Schwarzenbergovcov. V roku 1857 sa zámok po požiari 20. júla dočkal posledných stavebných úprav a neskôr v ňom sídlili úrady a kasárne. V roku 1948 bol zámok znárodnený.