TUKE-KEMT/reranking-skquad huggingface dataset:
Súbor:StMarkCathAlex.jpg|náhľad|Koptská katedrála sv. Marka v Alexandrii Koptská ortodoxná cirkev alebo Koptská pravoslávna cirkev je jedna z autokefálnych orientálnych pravoslávnych cirkví. Je to väčšinová časť egyptskej cirkvi, ktorá neprijala Chalcedónsky koncil. Koptská cirkev sa teda oddelila od byzantskej cirkvi a zakladá sa na odkaze Cyrila Alexandrijského. Označuje sa za miafyzitskú cirkev (označovanie za monofyzitov kopti dôrazne odmietajú). Jej najvyšším predstaviteľom je titulovaný ako alexandrijský pápež a patriarcha celej Afriky. Cirkev pôsobí na území Egypta a v zahraničí. Má okolo 20 miliónov členov. Šírenie kresťanskej cirkvi na území Egypta sa spája s pôsobením evanjelistu Marka v Alexandrii. Alexandria sa stala jedným z centier kresťanstva a vznikla tam aj významná katechetická škola, kde pôsobil aj Origenes. Egypt sa stal aj centrom mníšstva. Alexandria bola jedným z prvých piatich patriarchátov kresťanstva. Nezhody okolo Chalcedónskeho koncilu spôsobili, že koptská cirkev v Egypte sa osamostatnila. Po dobytí Egypta moslimami sa egyptské obyvateľstvo postupne islamizovalo a kresťania sa stali menšinou. Dominancia alexandrijského biskupa nad ostatnými biskupstvami v Egypte bola pre organizáciu koptskej cirkvi charakteristická (aspoň pred nástupom stredoveku), keďže biskupi boli na rozdiel od iných cirkví svätení iba alexandrijským pápežom, keďže iné arcibiskupské stolce v krajine neboli.
Organizačná štruktúra Melchitská gréckokatolícka bazilika sv. Pavla v Harise, Libanon Sýria: patriarchát - Antiochia (sídli v sýrskom Damasku), titulárne patriarchálne sídla - Alexandria, Jeruzalem metropolitné archieparchie - Aleppo, Bosrah-Hauran, Damask, Homs (Emesa) archieparchia - Latakia Libanon: metropolitné archieparchie - Bejrút-Gibail, Týr archieparchie - Baalbek, Panéas, Sidon, Tripolis, Zahle-Furzol Izrael: archieparchia - Akka Jordánsko: archieparchia - Petra a Filadelfia Ostatné krajiny: eparchie - Newton/Boston (Spojené štáty), Sao Paulo (Brazília), Mexiko (Mexiko), Sydney (Austrália, Nový Zéland), Montreal (Kanada) apoštolské exarcháty - Argentína, Venezuela patriarchálne exarcháty - Irak, Kuvajt ďalšie územia závislé od patriarchu - Egypt a Sudán (Egypt, Sudán), Jeruzalem (Palestína)
Duchovenstvo Hlavou cirkvi je patriarcha, ktorý sídli v eritrejskom hlavnom meste Asmara. Od roku 2004 zastáva tento úrad abune Antonios (nar. 1927). Cirkev má viacero biskupstiev na čele s biskupmi. Tí zasadajú v kolektívnom orgáne - svätej synode. Nižšími stupňami duchovenstva, podobne ako v ostatných východných cirkvách i v Rímskokatolíckej cirkvi, sú kňazi a diakoni. V kláštoroch Eritrejskej ortodoxnej cirkvi sa praktizuje mníšsky život.
Východné katolícke cirkvi Vo východných katolíckych cirkvách je exarchát definovaný v CCEO, kán. 321 ako časť Božieho ľudu, ktorá pre zvláštne okolnosti nebola zriadená ako eparchia a ktorá z územného alebo iného dôvodu bola rozhodnutím zverená do správy exarchovi. Exarchát ustanovený rímskym pápežom (teda apoštolským stolcom) sa nazýva apoštolský exarchát, ak ho ustanovil patriarcha tak sa nazýva patriarchálnym exarchátom a ak ho ustanovil väčší arcibiskup tak sa nazýva arcibiskupským exarchátom. Patriarcha, resp. väčší arcibiskup môže zakladať exarcháty na svojom patriarchálnom území (porov. CCEO, kán. 146, resp. kán. 152), mimo tohto územia ich zriadenie môže navrhnúť rímskemu pápežovi (porov. CCEO, kán. 148 §3). Vo východných katolíckych cirkvách v súčasnosti existujú tieto exarcháty: Apoštolské exarcháty: Arménska katolícka cirkev - Latinská Amerika a Mexiko Bulharská gréckokatolícka cirkev - Sofia Grécka gréckokatolícka cirkev - Grécko, Istanbul (Konštantínopol) Gréckokatolícka cirkev v Srbsku a Čiernej Hore - Srbsko a Čierna Hora Macedónska gréckokatolícka cirkev - Macedónsko Maďarská gréckokatolícka cirkev - Miskolc Melchitská gréckokatolícka cirkev - Argentína, Venezuela Rusínska gréckokatolícka cirkev - Česko Ruská gréckokatolícka cirkev - Rusko, Charpin Sýrska katolícka cirkev - Venezuela Sýrsko-malankarská katolícka cirkev - Spojené štáty americké Ukrajinská gréckokatolícka cirkev - Nemecko a Škandinávia, Francúzsko, Veľká Británia Patriarchálne exarcháty: Arménska katolícka cirkev - Damask, Jeruzalem a Ammán Maronitská cirkev - Jeruzalem a Palestína, Jordánsko Melchitská gréckokatolícka cirkev - Irak, Kuvajt Sýrska katolícka cirkev - Basra a Kuvajt, Jeruzalem (Palestína a Jordánsko), Turecko Arcibiskupské exarcháty: Ukrajinská gréckokatolícka cirkev - Doneck-Charkiv, Luck, Odesa-Krym
Organizačná štruktúra  Libanon: patriarchát – antiochijský (sídlo v libanonskom Bkerké) archieparchie – Antélias, Bejrút, Tripolis, Týr eparchie – Baalbek, Batrun, Jbeil (Byblos), Jebbeh-Sarba-Jounieh, Sidon, Zahlé Sýria: archieparchie – Aleppo, Damask eparchia – Latakia Cyprus: archieparchia – Cyprus Izrael a Palestína: archieparchia – Haifa a Svätá zem patriarchálny exarchát – Jeruzalem a Palestína Egypt: eparchia – Káhira Brazília: eparchia – São Paulo Mexiko: eparchia – Mexiko Spojené štáty: eparchie – Los Angeles, Brooklyn Kanada: eparchia – Montreal Austrália: eparchia – Sydney Argentína: eparchia – Buenos Aires Jordánsko: patriarchálny exarchát – Jordánsko
Pôvod a zakladateľ Cirkvi Katolíckej cirkvi sa chápu a definujú v spoločenstve s inými cirkvami ako Ježišom Kristom založený ľud Novej zmluvy. Tvrdia a navzájom si uznávajú nepretržitú dejinnú kontinuitu s cirkvou založenou Ježišom Kristom, ktorá je zaručená neprerušenou apoštolskou postupnosťou biskupským a kňazským svätením. Zdieľajú vieru, že Cirkev bola založená zoslaním Ducha Svätého na Turíce (Sk 2, 1-4), pričom jej hlavou má byť Peter, povolaný za jej hlavu (Jn 21, 15-17), a jeho nástupcovia. Katolícka cirkev uznáva apoštolskú postupnosť pravoslávnych cirkví a starokatolíckej cirkvi, ale vyslovila sa negatívne o apoštolskej postupnosti cirkví vzniknutých z reformácie (vrátane anglikánskej cirkvi). Katolícka cirkev teda vyvodzuje ako svojho zakladateľa Ježiša Krista a povolaného apoštola Petra. Historické podmienky otvorenej cirkvi sa rodili postupne, keďže prvotná cirkev bola zasiahnutá ťažkým prenasledovaním zo strany Rímskej ríše. Prvými koncilmi, dokončením zbierky kánonických biblických kníh a uznaním kresťanstva rímskym cisárom Konštantínom I. Veľkým roku 313 Milánskym ediktom sa Katolícka cirkev vo svojej pôvodnej podobe dožíva skutočného životaschopného zrodu.
Kopti alebo zriedkavejšie Koptovia sú potomkovia starovekých Egypťanov, ktorí po 7. storočí postupne do veľkej miery etnicky splynuli s Arabmi. Termín sa spája predovšetkým s obyvateľstvom, ktoré vyznáva kresťanstvo, no najmä do 7. storočia termín v literatúre označuje aj pohanov. Bývajú označovaní ako etnicko-konfesionálna skupina, pričom v modernom období sa zdá, že sa koncept „koptstva“ mení z konfesionálneho konceptu na subetnický. Najmä do 14. storočia používali Kopti v literatúre koptský jazyk a koptské písmo, no zároveň boli bilingválni: spočiatku väčšina Koptov ovládala gréčtinu, neskôr arabčinu. Originálny charakter má koptské výtvarné umenie a literatúra. Veľká časť z nich sú veriaci Koptskej staroorientálnej cirkvi. V cirkevnom prostredí používajú Kopti vlastný koptský kalendár, ktorý sa začína rokom 284. Skúmaním koptskej kultúry sa zaoberá koptológia. Termín kopti (s malým k-) dnes v slovenčine označuje skôr príslušníkov niektorej z koptských cirkví (Koptská staroorientálna cirkev a Koptská katolícka cirkev, prípadne protestantov, ktorí sa identifikujú s egyptským prostredím). Kresťanský element zohrával už v stredoveku dôležitý identifikačný prvok Koptov a vzhľadom na etnické splynutie Koptov s Arabmi, so sebou pojmy úzko súvisia, keďže „kopti“ boli zvyškami nepomoslimčených „Koptov“. Medzi termínmi sa v rámci slovenskej literatúry nie vždy striktne rozlišuje, resp. podobne ako v zahraničnej literatúre splývajú. Pozri aj kapitolu Niektoré názory na Koptov. Dnes tvoria približne 10% obyvateľov Egypta, hoci presné odhady sa v jednotlivých prameňoch líšia, podľa oficiálnych sčítaní od 6 mil. (1990), 4 mil. (1993) po 4,4 mil. (2007). Koptské cirkevné autority hovoria (2003) o 9 miliónoch Koptov v Egypte, resp. podľa iných koptských odhadov 10 do 14,5 mil (2010). Podľa Veľkej ruskej encyklopédie (2010): „Najpravdepodobnejší odhad je 7,5 – 8,5 milióna ľudí.“ Celkový počet Koptov vo svete sa odhaduje na 12 až 20 miliónov (2015). Veľké diaspóry sa nachádzajú napríklad v USA, Austrálii, Veľkej Británii či Kanade.
Dejiny Označenie "katolícky" vystupuje už okolo 150 a znamená, že tradícia vychádzajúca z apoštolov je rozšírená "všade" (KATOLU) a všade musí byť aj uznaná. Klasická formulácia tohto stanoviska označuje ako "katolícke" (v rámci pravoverného kresťanstva) to, quod ubique, quod semper, quod ab omnibus creditum est (čo všade, vždy a všetci veria). Od 4. storočia sa kresťanstvo začalo štiepiť v dôsledku doktrinálnych rozporov. Výrazná bola najmä tzv. východná schizma (1054), kedy došlo k pretrhnutiu jednoty medzi latinským západom a byzantským východom. V 16. storočí sa od Latinskej cirkvi oddelilo hnutie protestantizmus. Výrazné črty začal katolicizmus získavať práve po vzniku protestantizmu. Na Západe dali tomuto charakteru jasnejší výraz rímski pápeži a Tridentský koncil (15451563). Od 60. rokov 20. storočia (po 2. vatikánskom koncile) sa začali v katolicizme výrazné vnútorné reformy.
Cirkvi Katolicizmus sa vyznačuje medzinárodnou hierarchickou cirkevnou organizáciou s rímskym pápežom ako vedúcim predstaviteľom Katolíckej cirkvi. Katolícka cirkev je tvorená viacerými cirkvami sui iuris , najpočetnejšou je Latinská cirkev, ďalšími sú východné katolícke cirkvi.
Externé zdroje  Reformovana kresťanská cirkev – oficiálna stránka Heidelberský katechizmus Druhé helvétske vyznanie viery
Názov Slovo katolícka v jej názve znamená všeobecná (v zmysle celá , úplná ). Spojenie katolícka cirkev (gr. Καθολικὴ Εκκλησία) sa prvý raz vyskytuje v liste sv. Ignáca Antiochijského do Smyrny okolo r. 150. Katolícka cirkev zo svojho pohľadu nemá vyhranené pomenovanie (vychádzajúc zo svojej vierouky sa označuje za jednu, svätú, všeobecnú a apoštolskú cirkev).
Koptská katolícka cirkev je jednou z východných katolíckych cirkví, ktorá je rozšírená najmä na území Egypta a používa koptský obrad. Kňazi Koptskej katolíckej cirkvi nemôžu byť ženatí. Na jej čele stojí Alexandrijský patriarcha. Už v roku 1442 podpísala koptská delegácia na florentskom koncile dokument Cantate Domino , ktorý priniesol úniu s Katolíckou cirkvou. V Egypte však tento akt nenašiel podporu a nedosiahli sa žiadne konkrétne výsledky. V roku 1741 sa koptský biskup v Jeruzaleme stal katolíkom a rímsky pápež ho následne vymenoval za apoštolského vikára pre koptov. V roku 1854 bol formálne ustanovený koptský patriarchát, ktorý bol znovu ustanovený v roku 1895. V súčasnosti má koptská katolícka cirkev v Egypte 7 eparchií (Alexandria, Assiut (Lycopolis), Guizeh, Ismayliah, Luxor (Téby), Minya (Veľký Hermopolis), Sohag). Patriarchát Alexandria - patriarcha Ibrahim Isaac Sidrak, kuriálni biskupi Youhanna Golta a Kamal Fahim Awad (Boutros) Hanna, emeritný biskup Antonios kardinál Naguib Eparchia Alexandria - biskup Ibrahim Isaac Sidrak Eparchia Asjút - biskup Kyrillos Kamal William Samaan Eparchia Al-Džíza - biskup Antonios Aziz Mina Eparchia Ismá’ílíja - biskup Makarios Tewfik Eparchia Luxor - biskup Youhannes Ezzat Zakaria Badir Eparchia Minjá - sedisvakancia Eparchia Sawhádž - biskup Youssef Aboul-Kheir, emeritný biskup Morkos Hakim
Pozri aj  Starokatolícka cirkev Prvý vatikánsky koncil
Bazilika sv. Jána v Lateráne Tretí lateránsky koncil alebo tretí lateránsky snem bol koncil, ktorý sa konal v marci 1179 v Lateránskej bazilike v Ríme. Predsedal mu pápež Alexander III. a zúčastnilo sa ho asi 300 biskupov. Rímskokatolícka cirkev ho považuje za 11. ekumenický koncil , okrem zástupcov latinského Východu tu bola prítomná aj delegácia gréckej, východnej cirkvi. Koncilu predchádzala dlhé roky trvajúca schizma, ktorá sa začala, keď (menšinová) skupina kardinálov podporovaná cisárom Fridrichom I. Barbarossom zvolila v roku 1159 najprv Octaviana de Monticelli, potom v roku 1164 Guida z Cremy a v roku 1168 Johanna zo Strumy († 1180, protipápež Kalixt III. v rokoch 1168 až 1178) ako protipápežov k pápežovi Alexandrovi III. Pápežovi Alexandrovi III. sa nakoniec podarilo získať späť svoju autoritu legitímneho pápeža. V roku 1177 sa v Benátskej dohode zaviazal, že zvolá synodu, ktorej úlohou bude odstrániť následky tohto rozdelenia. Okrem textu schválených kánonov sa z tohto koncilu nezachovali žiadne iné písomnosti, súdobé kroniky i ďalšie dokumenty nám však do istej miery dovoľujú rekonštruovať vtedajšie pomery.
Významní heretici Medzi kacírov prvých storočí kresťanstva patrili napríklad: Origenes (niektoré jeho spisy boli vyhlásené za heretické), Areios, Apollinaris z Laodikeie, Nestorius, Donát. Na západe boli neskôr katolíckou cirkvou vyhlásení za kacírov: Ján Hus (upálený), Ulrich Zwingli, Martin Luther, Ján Kalvín. Niektoré radikálne skupiny hlásiace sa k tradičnému katolicizmu (predovšetkým sedesvakantisti) považujú za kacírov rímskych pápežov počnúc Jánom XXIII.
Prvý koncil v Arles sa konal v roku 314. Podnetom na jeho zvolanie sa stal pretrvávajúci spor o donatizmus, ktorý evidentne nedokázala definitívne ukončiť ani synoda v Ríme (313) pod vedením pápeža Melchiada, ktorá odsúdila donatistickú náuku ako herézu. Cisár Konštantín I. sa teda, v snahe udržať jednotu cirkvi, rozhodol zvolať ďalší biskupský snem. Konal sa 1. augusta roku 314 v meste Arelate (resp. Arelas, dnes francúzske mesto Arles) v rímskej provincii Galia. Vtedajší rímsky pápež Silvester I. sa ho síce osobne nezúčastnil, no vyslal naň ako svojich delegátov dvoch diakonov a dvoch presbyterov. Zhromaždení biskupi opäť odsúdili donatizmus ako herézu a súčasne uznali, donatistami napádaného a spochybňovaného, biskupa Ceciliána za právoplatného biskupa Kartága. Teologicky významným rozhodnutím tohto koncilu bolo predovšetkým odmietnutie donatistického sviatostného subjektivizmu. Bolo definované, že platnosť udelených sviatostí, hlavne krstu a kňazskej vysviacky, nezávisí od aktuálneho morálneho stavu ich právoplatného vysluhovateľa. Týmto výrokom sa však prvý arleský koncil vzoprel nielen náuke donatistov, ale aj celej severoafrickej teologickej tradícii, reprezentovanej predovšetkým Tertuliánom a Cypriánom z Kartága. Okrem tohto sa koncil v Arles zaoberal aj ďalšími disciplinárnymi otázkami, venoval sa tiež otázke stanovovania dátumu slávenia Veľkej noci.
Historický kontext Kostnický koncil schválil dňa 9. októbra 1417 dekrét Frequens , ktorým stanovil, že po skončení Kostnického koncilu (1414 - 1418) sa všeobecné koncily majú konať v určitých pravidelných intervaloch: prvý po piatich rokoch, ďalší po siedmich rokoch a potom každých desať rokov. V súlade s nariadeniami tohto dekrétu tak pápež Martin V. zvolal v roku 1423 koncil do mesta Pavia. Ďalší koncil sa mal konať v Bazileji v roku 1430. Pápež Martin V. však začiatkom roku 1430 zomrel. Novým pápežom sa stal Eugen IV.a otvorenie Bazilejského koncilu sa tak posunulo na rok 1431.
Kontext a závery Koncil do mesta Benevento zvolal pápež Urban II. Jeho oficiálne závery predstavujú texty štyroch kánonov, pričom prvé tri z nich sa týkajú výhradne klerikov a posledný kánon obsahuje rôzne liturgické nariadenia. Kánon I. Schválený v sobotu, 29. marca 1091. Voľba biskupa: Ten, kto nie je diakonom alebo kňazom, nesmie byť zvolený za biskupa. Subdiakon môže byť ustanovený za biskupa len vo výnimočných prípadoch, je k tomu však potrebný súhlas príslušného metropolitu alebo samotného pápeža. Kánon II. Schválený v sobotu, 29. marca 1091. Dôvody odňatia kaplánskej funkcie: Kaplánovi je možné odňať úrad a benefícium z dvoch dôvodov: Ak vykonáva činnosť, na ktorú nemá povolenie od svojho biskupa. Ak, opäť bez súhlasu svojho biskupa, požaduje od veriacich desiatky. Kánon III. Schválený v nedeľu Judica, 30. marca 1091. Udeľovanie sviatosti kňazskej vysviacky: Žiaden klerik nesmie byť vysvätený iným biskupom alebo prijatý do inej diecézy bez povolenia alebo odporúčacieho listu svojho vlastného biskupa. Kánon IV. Schválený v pondelok, 31. marca 1091. Pôstne obdobie: Žiaden laik nesmie v období predveľkonočného pôstu, počnúc Popolcovou stredou, požívať mäsitý pokrm. Na Popolcovú stredu si majú všetci klerici aj laici, muži i ženy, na znak pokánia nechať poznačiť hlavu popolom. Zakazuje sa uzatvárať manželstvo v období od nedele Septuagesima do konca veľkonočnej oktávy a v období od prvej adventnej nedele do konca oktávy sviatku Zjavenia Pána.
Neskorá antika Pozri aj článok: Antika 1. storočie Apoštolský snem v Jeruzaleme (cca 49) 3. storočie Synoda v Kartágu (251) Synoda v Kartágu (252) Synoda v Kartágu (253) Synoda v Kartágu (254) Synoda v Kartágu (255) Synoda v Kartágu (256) 4. storočie Elvírska synoda (306) Synoda v Ríme (313) Koncil v Ancyre (314) (dnes Ankara, Turecko) Koncil v Arles (314) Synoda v Antiochii (324) 1. EKUMENICKÝ KONCIL: Prvý nicejský koncil (325) Synoda v Tyre (335) Synoda v Konštantínopole (336) Synoda v Gangre (cca 340 / 341) (dnes turecké mesto Çankırı) Synoda v Antiochii (341) Koncil v meste Serdica (342 – 343) (dnes Sofia, Bulharsko) Synoda v Kartágu (345 – 348) Synoda v meste Sirmium (351 – 352) (dnes Sremska Mitrovica, Srbsko) Koncil v Arles (353) Koncil v Miláne (355) Synoda v Kartágu (355 – 358) Koncil v meste Sirmium (357) (dnes Sremska Mitrovica, Srbsko) Synoda v Rimini (359) Koncil v Paríži (360 – 361) Koncil v Alexandrii (362) Koncil v meste Laodicea na rieke Lycus (cca 364) (dnes v blízkosti tureckého mesta Denizli) Synoda v meste Valence (374) Synoda v Ríme (375) Synoda v Antiochii (378) Synoda v Zaragoze (380) 2. EKUMENICKÝ KONCIL: Prvý carihradský koncil (381) Synoda v meste Aquileia (381) Synoda v Konštantínopole (382) Synoda v Ríme (382) Synoda v meste Trier (385) Tzv. Africký koncil / Synoda v Kartágu (390) Synoda v Hippo (393) Synoda v Kartágu (397) Synoda v Turíne (398) 1. toledský koncil (cca. 400) 5. storočie Synoda v Kartágu (401) Koncil v meste Seleukia (410) Tzv. Collatio Carthaginensis (411) Synoda proti pelagianizmu(416) Synoda v Kartágu (418) Synoda v Kartágu (419) Synoda v Kartágu (424) 3. EKUMENICKÝ KONCIL: Efezský koncil (431) Prvý oranžský koncil (441) Tzv. Efezské latrocínium (449) 4. EKUMENICKÝ KONCIL: Chalcedónsky koncil (451) Koncil v Arles (452) Synoda v meste Beth Lapat (484) (v blízkosti dnešného mesta Dezful , Irán)
Miesto konania koncilu - katedrála sv. Jána Krstiteľa v Lyone Druhý lyonský koncil , ktorý sa konal v roku 1274 vo francúzskom meste Lyon pod vedením pápeža Gregora X., sa zaoberal v zásade tromi dôležitými otázkami: možnosť ukončenia východnej schizmy uzatvorením únie s východnými cirkvami, križiacka výprava a reforma cirkvi.
Význam Tridentského koncilu  Zmeny schválené koncilom K najdôležitejším praktickým rozhodnutiam Tridentského koncilu patria: Zákaz kupovania odpustkov. Biskupom bolo zakázané kumulovať funkcie. V záujme zvýšenia vzdelanostnej úrovne klerikov nariadil koncil zriaďovať kňazské semináre. Definícia formálnych náležitostí vyžadovaných pre právoplatné uzavretie manželstva. Neskoršie zmeny Nasledujúce zmeny neschválil priamo koncil, ale sú skôr výsledkom atmosféry „potridentskej éry“. Patrí k nim: Reforma cirkevnej hudby podľa vzoru Missa Papae Marcelli , ktorú skomponoval Giovanni Pierluigi da Palestrina. Zmeny v cirkevnej architektúre: Presbytérium nesmie byť oddelené od chrámovej lode letnerom. Hlavný oltár má byť viditeľný, pretože predstavuje centrum liturgie. Sviatosť oltárna sa má uchovávať v tabernákule na hlavnom oltári a nie v bočnej kaplnke, ako to bolo doteraz zvykom. V kostoloch majú byť lavice na sedenie. Kladie sa väčší dôraz na kázne. Majú sa zriadiť uzavreté spovednice.
Stroncium (lat. strontium) je chemický prvok v Periodickej tabuľke prvkov, ktorý má značku Sr a protónové číslo 38. Stroncium je pomerne mäkký, ľahký kov, ktorý búrlivo reaguje s kyslíkom i vodou a v prírode sa s ním preto stretávame iba vo forme zlúčenín. Reaktivita stroncia je natoľko vysoká, že sa môže dlhodobo uchovávať iba pod vrstvou alifatických uhľovodíkov (petrolej, nafta) s ktorými nereaguje. Na vzduchu sa okamžite pokrýva vrstvou nažltlého oxidu, práškové stroncium sa na vzduchu môže samovoľne vznietiť.
Pierre-Simon Laplace Kalorikum je (hypotetické) fluidum pozostávajúce z navzájom sa odpudzujúcich častíc, ktoré sa viažu na molekuly obyčajných látok. Kalorikum vniká do všetkých predmetov a vypĺňa priestor medzi molekulami. Molekuly obklopuje "plyn" kalorika, pričom jeho hustota rastie s jeho teplotou. Oblaky tepelného fluida spôsobujú odpudzovanie blízkych molekúl. S rastom vzdialenosti odpudivá sila klesá, v rovnovážnom stave je nulová a s ďalším zväčšovaním vzdialenosti je záporná, čiže molekuly sa priťahujú. S rastom teploty rastie stredná rovnovážna vzdialenosť medzi molekulami a teleso tým zväčšuje svoj objem. Pri kompresii sa kalorikum vytláča z telesa na jeho povrch, čo sa prejaví rastom teploty.
Tórium ( thorium ) je chemický prvok v Periodickej tabuľke prvkov, ktorý má značku Th a protónové číslo 90. Tórium je 2. člen z rady aktinoidov, je to rádioaktívny kovový chemický prvok. Vďaka veľmi dlhému polčasu rozpadu jadier tória je možné tento prvok nájsť v horninách zemskej kôry a je potenciálnym palivom v jadrovej energetike. Je to veľmi slabo rádioaktívny kovový prvok, žiarič žiarenia alfa, ktorý však nemá žiadny stabilný izotop. Je to striebrobiely kov, ktorý sa na vzduchu pomaly pokrýva vrstvou šedého oxidu. Zahriatím na vzduchu sa kovové tórium môže aj vznietiť. V bežných minerálnych kyselinách sa rozpúšťa len pomaly, koncentrovaná kyselina dusičná ho pasivuje vytvorením inertnej vrstvičky oxidu tóričitého ThO2 na povrchu kovu. V zlúčeninách sa vyskytuje iba v mocenstve Th+4 .
Anorganické kofaktory  Ióny kovov Ióny kovov sú bežné kofaktory. Štúdia týchto kofaktorov spadá pod bioanorganickú chémiu. Zoznam esenciálnych stopových prvkov vo výžive odráža ich úlohu v podobe kofaktorov. U ľudí zahŕňa tento zoznam železo, horčík, mangán, kobalt, meď, zinok a molybdén. Nedostatok chrómu spôsobuje narušenú toleranciu glukózy, avšak nebol identifikovaný žiadny ľudský enzým, ktorý by ho využíval ako kofaktor. Jód je takisto esenciálny stopový prvok, ale tento prvok sa vyskytuje v štruktúre tyroidných hormónov a nie ako enzýmový kofaktor. Vápnik je ďalší špeciálny prípad, ktorý je nutný ako zložka ľudskej potravy a je skutočne potrebný pre funkciu mnohých enzýmov, napríklad syntázy oxidu dusnatého, proteínových fosfatáz alebo adenylátkinázy, ale vápnik aktivuje tieto enzýmy alosterickou reguláciou a často sa na tieto enzýmy viaže v komplexe s kalmodulínom. Vápnik je teda využívaný v bunkovej signalizácii a bežne sa nepokladá sa kofaktor enzýmov, ktoré reguluje. Niektoré organizmy vyžadujú ďalšie kovy ako enzýmové kofaktory, napríklad vanád v nitrogenáze u baktérií fixujúcich vzdušný dusík rodu Azotobacter , wolfrám v aldehyd feredoxín oxidoreduktáze termofilného archeónu Pyrococcus furiosus a dokonca i kadmium v karbonickej anhydrázy z morských rozsievok Thalassiosira weissflogii . V mnohých prípadoch obsahuje kofaktor anorganickú i organickú zložku. Jedným z príkladov by mohli byť napríklad hemové proteíny, ktoré obsahujú porfyrínové kruhy viazané na železo. Ión Príklad enzýmu obsahujúceho tento ión Meď Cytochrómoxidáza Železo KatalázaCytochróm (kvôli hemu)NitrogenázaHydrogenáza Horčík Glukóza-6-fosfatázaHexokináza DNA polymeráza Mangán Argináza Molybdén NitrátreduktázaNitrogenázaXantínoxidáza Nikel Ureáza Zinok AlkoholdehydrogenázaKarbonická anhydrázaDNA polymeráza Súbor:2Fe2S.png|vpravo|náhľad|220x220bod|Jednoduchý Fe2S2 klaster obsahujúci dva atómy železa a dva atómy síry, ktorý je koordinovaný štyrmi cysteínovými reziduami bielkoviny. Železo-sírne klastre Železo-sírne klastre sú komplexy atómov železa a síry, ktoré sa v proteínoch viazané cysteinylovými reziduami. Hrajú štruktúrnu i funkčnú úlohu, vrátane prenosu elektrónov, snímania redoxného potenciálu a ako štruktúrne moduly.
Poznávanie Od podobných minerálov akým je pyrit (tzv. mačacie zlato), chalkopyrit a millerit sa odlišuje typickým kovovým leskom a žltým odtieňom. Spomenuté minerály majú väčšiu tvrdosť, odlišný vryp a sú krehké. Zlato sa nerozpúšťa v jednoduchých kyselinách, je rozpustné iba v lúčavke kráľovskej. Niekedy bývajú za zlato zamieňané aj sľudy, hlavne ak sú zvetrané. Líšia sa však odlišnou štiepateľnosťou a menšou hustotou.
Lutécium Lutetium je chemický prvok v periodickej tabuľke, ktorý má symbol Lu a protónové číslo 71. Patrí medzi lantanoidy. V zemskej kôre je zastúpený v koncentrácii okolo 0,50,75 mg/kg, údaje o jeho obsahu v morskej vode nie sú známe. Vo vesmíre pripadá na jeden atóm lutécia 100 miliárd atómov vodíka. V prírode sa vyskytuje iba vo forme zlúčením. Neexistujú ani minerály, v ktorých by sa niektoré lantanoidy vyskytovali samostatne, ale vždy ide o zmesové minerály, ktoré obsahujú prakticky všetky prvky tejto skupiny. Medzi najznámejšie patria monazity (Ce, La, Th, Nd, Y)PO4 a xenotímy, chemicky fosforečnany lantanoidov, ďalej bastnäsity (Ce, La, Y)CO3F – zmesové fluorouhličitany prvkov vzácnych zemín a napríklad minerál euxenit (Y,Ca,Ce,U,Th)(Nb,Ta,Ti)2O6. Veľké ložiská týchto rúd sa nachádzajú v Škandinávii, Spojených štátoch, Číne a Vietname. Významným zdrojom sú aj fosfátové suroviny, apatity z polostrova Kola v Rusku.
Výskyt v prírode Vzhľadom na vysokú reaktivitu sa v prírode stretávame prakticky len so zlúčeninami stroncia. V nich sa vyskytuje iba v mocenstve Sr+2. Stroncium sa v zemskej kôre vyskytuje v množstve 0,030,04%. V morskej vode je jeho koncentrácia len 8 mg·l⁻¹ a vo vesmíre pripadá na jeden atóm stroncia približne jeden a pol miliardy atómov vodíka. Najznámejšími minerálmi na bázi stroncia sú celestín (síran strontnatý, SrSO4) a stroncianit (uhličitan strontnatý, SrCO3).
Charakteristika Francium bolo objavené v roku 1939 francúzskou fyzičkou Marguerite Perey a pomenované po Francúzsku. Francium bolo posledným prvkom, ktorý bol objavený v prírode. Je najťažším alkalickým kovom a vzniká dôsledkom rozpadu aktínia. Umelo môže byť vyrobené bombardovaním tória protónmi. Napriek tomu, že sa vyskytuje v uránovej rude, jeho výskyt je nesmierne vzácny. Predpokladá sa, že v zemskej kôre sa nachádza len 340 až 550 gramov francia. To ho robí druhým najvzácnejšie prirodzene sa vyskytujúcim prvkom na Zemi (po astáte). Je tiež najnestabilnejší z prvých 101 prvkov a má najvyššiu pomernú hmotnosť zo všetkých prvkov. Francium je tiež najmenej elektronegatívnym prvkom (druhým v poradí je cézium). Je známych 34 izotopov francia (s relatívnou atómovou hmotnosťou od 199 do 233) a 11 metastabilných stavov. Najstabilnejším je izotop 223Fr s polčasom rozpadu 22 minút, ktorý vzniká rozpadom izotopu 227Ac a je jedným z dvoch izotopov, ktoré sa vyskytujú v prírode (tým druhým je 224Fr). Všetky známe izotopy francia sú veľmi nestabilné a tak je výskum francia obmedzený na laboratórne podmienky. Existuje niekoľko fotografií francia, najviac však len 350 000 atómov.
Vápnik ( calcium ) je chemický prvok v Periodickej tabuľke prvkov, ktorý má značku Ca a protónové číslo 20. Je to mäkký, ľahký kov, ktorý patrí medzi kovy alkalických zemín. Búrlivo reaguje s kyslíkom i vodou, preto sa s ním v prírode stretávame len v podobe zlúčenín. Ako biogénny prvok je jedným zo základných stavebných kameňov buniek všetkých živých organizmov na Zemi. Je tiež najvýznamnejšie zastúpeným kovom v organizmoch. Slovenský aj latinský názov je odvodený od názvu vápna a vápenca (lat. calx ). Soli vápnika farbia plameň do červena. Vápnik objavil v roku 1808 sir Humphry Davy.
Izotopy Vodík má 3 izotopy. Prócium Tiež nazývaný ľahký vodík je klasický vodík, ktorý je najviac rozšírený vo vesmíre a na Zemi. Obsahuje v atóme jeden protón a jeden elektrón. Neobsahuje neutrón v atómovom jadre. Deutérium Používa sa aj názov ťažký vodík. Nepodlieha rádioaktívnej premene, v prírode sa bežne vyskytuje. Na 6 500 atómov prócia pripadne jeden atóm deutéria. Jadro deutéria sa volá deuterón - je súčasťou molekuly ťažkej vody D2O. Má významné využitie v jadrovom priemysle. Je veľmi účinným moderátorom (látkou spomaľujúcou rýchlosť neutrónov). Štruktúra atómu: 1 protón, 1 neutrón, 1 elektrón Trícium Jadro trícia je nestabilné a rozpadá sa s polčasom rozpadu 12,4 roka pri vyžiarení malého množstva energetického beta žiarenia. Vzniká účinkom kozmického žiarenia na atóm deutéria alebo výbuchom vodíkovej bomby. Používa sa napríklad na značkovanie organických látok pri výskumoch. Štruktúra atómu: 1 protón, 2 neutróny, 1 elektrón
Stroncium (lat. strontium ) je chemický prvok v Periodickej tabuľke prvkov, ktorý má značku Sr a protónové číslo 38. Stroncium je pomerne mäkký, ľahký kov, ktorý búrlivo reaguje s kyslíkom i vodou a v prírode sa s ním preto stretávame iba vo forme zlúčenín. Reaktivita stroncia je natoľko vysoká, že sa môže dlhodobo uchovávať iba pod vrstvou alifatických uhľovodíkov (petrolej, nafta) s ktorými nereaguje. Na vzduchu sa okamžite pokrýva vrstvou nažltlého oxidu, práškové stroncium sa na vzduchu môže samovoľne vznietiť. Soli stroncia farbia plameň karmínovo červeno. Stroncium objavil v roku 1790 Adair Crawford a v roku 1793 Martin Heinrich Klaproth v mineráli stroncianit, odkiaľ pochádza jeho slovenské i latinské pomenovanie. Čisté stroncium ako prvý izoloval sir Humphry Davy v roku 1808 pomocou elektrolýzy.
Zlato (lat. aurum ) je chemický prvok v periodickej tabuľke prvkov, ktorý má značku Au a protónové číslo 79. Zlato je ušľachtilý žltý, stály a veľmi kujný kov známy už od staroveku. Je elektricky aj tepelne dobre vodivý. V prírode sa vyskytuje najmä v rýdzej forme. Vo svojich zlúčeninách sa vyskytuje s mocnosťou Au3+ a Au1+. Zlato je chemicky veľmi odolný kov. Z bežných anorganických zlúčenín reaguje iba s lúčavkou kráľovskou, v ktorej sa rozpúšťa za vzniku tetrachlorozlatitého aniónu Au(Cl)4-. Okrem toho sa rozpúšťa v horúcej kyseline selénovej, v kyseline chlorovodíkovej nasýtenej chlórom, pri zvýšenej teplote reaguje s flouridom chloritým a s niektorými ďalšími veľmi reaktívnymi zlúčeninami. KrF2 (najsilnejšie oxidačné činidlo) oxiduje zlato do oxidačného stupňa V – vzniká komplex KrF+AuF6-. V alkalickom prostredí sa zlato rozpúšťa v prítomnosti kyanidových iónov (za prítomnosti kyslíka), pričom vzniká komplexný dikyanozlatnanový anión Au(CN)2-. Výnimočne môže zlato tvoriť anión Au-, ktorý sa nazýva aurid, napríklad v zlúčenine s céziom, CsAu. Špeciálny prípad predstavuje rozpúšťanie zlata v elementárnej ortuti. Už stredovekí alchymisti vedeli, že pri kontakte zlata s ortuťou veľmi ľahko vzniká zvláštny roztok zlata v ortuti – amalgám. Amalgám pritom zostáva kvapalný aj pri pomerne vysokých obsahoch zlata. Zahriatím amalgámu na teplotu nad 300 °C sa ortuť jednoducho odparí a zostane rýdze zlato. V roku 1997 objavili japonskí chemici zmes organických zlúčenín, ktorá údajne rozpúšťa zlato. Ide o zmes jódu, tetraetylamoniumjodidu a acetonitrilu, ktorá pri teplote varu (82 °C) tvorí nasýtený roztok. Znížením teploty roztoku pod 20 °C sa z roztoku vyzráža čistý kov. Zlato sa dá nájsť napríklad detektorom, ryžovacou panvicou a pod. Na Slovensku je bez povolenia zakázané používať detektor kovov a zlata.
Zdravotné aspekty stroncia Bežné izotopy stroncia sa v živých organizmoch správajú podobne ako atómy vápnika a sú teda úplne neškodné. Zdravotné riziká stroncia sú spojené s rádioaktívnym izotopom 90Sr, ktorý vzniká pri rádioaktívnom rozpade uránu, napr. pri výbuchu atómovej bomby i v jadrových reaktoroch. Izotop 90Sr je pomerne silný beta žiarič s polčasom rozpadu 29,1 rokov. Ak sa dostane do živého organizmu, môže sa zabudovať do kostného tkaniva a je potenciálnym zdrojom vzniku rakoviny. Pri objektívnom hodnotení jeho skutočnej rizikovosti je potrebné posúdiť pomer výskytu uvedeného izotopu k ostatným podobným atómom (vápnik, bárium, neškodné izotopy stroncia) a pravdepodobnosťou vyžiarenia beta častice (elektrón) a následným spustením rakovinového bujnenia práve sledovaným izotopom 90Sr.
C Názov ( latinský názov ) Symbol Vysvetlenie cér (cerium) Ce Prvok cér pomenoval Berzelius po asteroide Ceres. Cér objavili Jöns Jakob Berzelius a Wilhelm von Hisinger vo Švédsku a nezávisle od nich v roku 1803 aj Martin Heinrich Klaproth v Nemecku. cézium (caesium) Cs Pomenovanie pochádza z latinčiny ( caesium – modrá obloha ). Obavili ho v roku 1860 Robert Bunsen a Gustav Kirchhoff počas spektroskopickej analýzy minerálnej vody v Dürkheim, Nemecko. Cézium bol prvý prvok ktorý bol objavený pomocou spektrálnej analýzy. cín (stannum) Sn Pomenovanie stannum začali používať staroveký Rimania, ktorý ho používali na niektoré zliatiny olova, prípadne cínu. V starovekom grécku sa používalo pomenovanie kassiteronos . Český a slovenský názov cín je obdobou názvu nemeckého Zinn . curium (curium) Cm Prvok je pomenovaný po Marii Curieovej-Skłodowskej a jej manželovi Pierrovi, známi manželia v oblasti rádioaktivity. Prvok prvýkrát syntetizovali v roku 1944 Glenn Theodore Seaborg, Ralph A. James a Albert Ghiorso na University of California, Berkeley.
Trícium je rádioaktívny izotop vodíka. Trícium sa vyskytuje v prírode v rozsahu 1 atóm na 1018 atómov vodíka. Jeho prítomnosť je spôsobená jadrovými reakciami indukovanými kozmickým žiarením v horných vrstvách atmosféry: 147N + 10n → 31H + 126C 147N + 11H → 31H + fragmenty 21H + 21H → 31H + 11H Koncentrácia trícia vzrástla viac ako stokrát – od skúšok termojadrových zbraní začatých v roku 1954. Zákazom jadrových skúšok vo vzduchu a prirodzenou rádioaktivitou trícia (t1/2 = 12,32 roka) jeho obsah klesol. K výrobe trícia sa využívajú rôzne reakcie. V súčasnosti sa vyrába vo veľkom rozsahu ožiarením obohateného 6Li neutrónmi v jadrovom reaktore: 63Li + 10n → 42He + 31H Na rozdiel od deutéria je jadro trícia nestabilné a rozpadá sa s polčasom rozpadu 12,32 roka za vyžiarenia málo energetického beta žiarenia. Produktom rozpadu je hélium-3: : pričom sústava uvoľní 18,6 keV energie. Konfigurácia : 1 protón, 2 neutróny, 1 elektrón Značka : T Relatívna atómová hmotnosť :3,01605 amu Výskyt : 10-15 – 10-16 % Vzniká účinkom kozmického žiarenia na atóm deutéria, v stopových množstvách vzniká aj v najvyšších vrstvách atmosféry jeho pôsobením na dusík vo vzduchu: : : Vzniká aj pri výbuchu vodíkovej bomby.
Technécium (lat. technetium ) je chemický prvok v Periodickej tabuľke prvkov, ktorý má značku Tc a protónové číslo 43. Je to striebrosivý rádioaktívny kov kryštalizujúci v hexagonálnej sústave.
Výroba a použitie Vzhľadom na to, že skandium nemá žiadny veľký technický význam, vyrába sa iba v malom množstve. Z väčšej časti sa získava z odpadu pri spracovaní uránových rúd, ďalším zdrojom je tortveitit , ktorý obsahuje 3540% oxidu skanditého. Skandium sa používa pri výrobe vysoko intenzívnych zdrojov svetla, rádioaktívny izotop 46Sc sa používa pri rafinácii ropy. Najväčšie využitie nachádza v zliatinách s hliníkom, ktoré sa používajú v leteckom priemysle a pri výrobe športového vybavenia (bicykle, bejzbalové pálky, ...). Používa sa tiež ako konštrukčný kov v kozmonautike.
Výskyt Predpokladá sa, že asi polovica všetkých bielkovín obsahuje kovy. V iných odhadoch sa uvádza, že asi jedna štvrtina až jedna tretina všetkých bielkovín vyžaduje (aspoň jeden) atóm kovu, aby mohli plniť svoju funkciu. Metaloproteíny teda majú v bunkách mnoho rôznych funkcií, napríklad pri skladovaní a prenose proteínov, v podobe enzýmov, bielkovín prenášajúcich signál či v priebehu infekčných chorôb. Výskyt bielkovín, ktoré sú schopné viazať kovy, je pravdepodobné daná priamo vlastnosťami aminokyselín, ktoré sa využívajú v bielkovinách, pretože i umelo vytvorené bielkoviny bez historického vývoja dokážu viazať atómy kovov. Väčšina kovov v ľudskom tele je viazaná na bielkoviny. Napríklad relatívne vysoká koncentrácia železa v tele je daná tým, že je viazané v hemoglobíne. +Koncentrácia kovov v orgánoch u človeka(ppm = ug/g popoľa) Pečeň Obličky Pľúca Srdce Mozog Svaly Mn (mangán) 138 79 29 27 22 <4-40 Fe (železo) 16,769 7,168 24,967 5530 4100 3,500 Co (kobalt) <2-13 <2 <2-8 --- <2 150 (?) Ni (nikel) <5 <5-12 <5 <5 <5 <15 Cu (meď) 882 379 220 350 401 85-305 Zn (zinok) 5,543 5,018 1,470 2,772 915 4,688 Rôzne kovy sú viazané v rôznych bielkovinách: železo je viazané v dýchacích pigmentoch (hemoglobín, myoglobín), cytochrómoch a rôznych enzýmoch (napr. kataláze), mangán je viazaný v enzýmoch glykolýzy a proteolýzy, meď je viazaná v rôznych oxidoreduktázach.
Výroba, zlúčeniny a využitie Elementárne stroncium sa priemyslovo vyrába elektrolýzou taveniny chloridu strontnatého a chloridu draselného. Zlúčeniny stroncia sa využívajú vďaka svojej výraznej farebnej reakcii v plameni pri výrobe pyrotechnických produktov. Uplatnenie zlúčeniny stroncia nachádzajú aj v špeciálnych aplikáciách sklárskeho priemyslu, napr. v katódových trubiciach pre výrobu obrazoviek farebných televíznych prijímačov. Vysoký index odrazivosti titaničitanu strontnatého (SrTiO3) sa využíva v rôznych optických aplikáciách, napr. pri meraní farebnosti látok alebo analýze spektier odrazených lúčov z farebných povrchov. Z rovnakého dôvodu používa často šperkársky priemysel titaničitan strontnatý ako lacnejšiu náhradu diamantu. Chróman strontnatý sa pod názvom stronciová žlť používa ako pigment v maliarstve.
Vlastnosti Technécium sa rozpúšťa iba v koncentrovanej kyseline dusičnej a koncentrovanej kyseline sírovej za vzniku kyseliny technicistej HTcO4: 3TC + 7HNO3 → 3HTcO4 + 7NO + 2H2O 2TC + 7H2SO4 → 2HTcO4 + 7SO2 + 6H2O Reakcia technécia s lúčavkou kráľovskou prebieha za vzniku komplexnej kyseliny hexachlorotechničitej: 3TC + 18HCl + 4HNO3 → 3H2 TcCl6 + 4NO + 8H2O Zahriate v atmosfére kyslíka zhorí za vzniku prchavého, žlto sfarbeného oxidu technicistého Tc2O7. V zlúčeninách vystupuje technécium najčastejšie ako sedemmocný katión Tc7 +, v silno oxidačnom prostredí sa vyskytuje vo forme technicistého aniónu TcO4-. Chemické vlastnosti technicistých zlúčenín sa najviac podobajú vlastnostiam zlúčenín sedemmocného rénia. Chemické vlastnosti zlúčenín štvor a šesťmocného technécia sa najviac podobajú vlastnostiam zlúčenín mangánu. Technécium v medicíne Veľmi významné je využitie metastabilného rádionuklidu 99mTc (T1 / 2 = 6 hod) vo forme technicistanu sodného ako čistého gama žiariča s energiou fotónov 140 keV, v nukleárnej medicíne. Technécium má v jadrovej medicíne dominantné postavenie, viac než 80 % všetkých rádiofarmák vychádza z technécia. Medzi najpoužívanejšie rádiofarmaká značené technéciom patrí napr. 99mTc makroagregovaný albumín (MAA) pre detekciu priechodnosti žilového systému dolných končatín, fosfonátové rádiofarmaká (pyrofosfát - PYP, metylén difosfonát - MDP a hydroxymetylen dyfosfonát - HDP) pre zobrazovanie skeletu, srdcového infarktu a značenie červených krviniek, 99mTc sulfurkoloid pre vyšetrovanie hornej časti tráviacej trubice, 99mTc hexamethylpropylen amín oxím (HMPAO) pre značenie bielych krviniek a celá rada ďalších.
Prócium (lat.) je izotop vodíka s relatívnou molárnou hmotnosťou 1. Označuje sa i ako ľahký vodík. Skladá sa z jedného protónu v jadre a z jedného elektrónu v obale. V atómovom jadre neobsahuje neutrón.
Zirkónium ( zirconium ) je chemický prvok v Periodickej tabuľke prvkov, ktorý má značku Zr a protónové číslo 40. Je to šedý až striebornobiely kovový prvok, mimoriadne odolný voči korózii. Uplatňuje sa predovšetkým v jadrovej energetike, pretože vykazuje veľmi nízky účinný prierez pre záchyt neutrónov. Je tiež zložkou rôznych zliatin a protikoróznych ochranných vrstiev.
Využitie Chlorid strontnatý je východiskovou surovinou na prípravu kovového stroncia v čistej podobe. Stroncium sa získava elektrolýzou taveniny chloridu stroncia s chloridom draselným. Ďalším produktom tejto reakcie je elementárny chlór, ktorý je ihneď ďalej spracovávaný v chemickej výrobe. Na elektrolýzu sa používajú grafitové anódy, na ktorých sa vylučuje chlór a železné katódy, na ktorých sa vylučuje stroncium. Chlorid strontnatý je ďalej východiskovou surovinou na prípravu ďalších zlúčenín stroncia, ako je napríklad chróman strontnatý, ktorý sa využíva ako inhibítor korózie hliníka. V pyrotechnike sa využíva ako červené farbivo, ktoré dáva intenzívnejšiu červenú farbu než väčšina iných alternatívnych zlúčenín. V malých množstvách sa využíva ako prísada v sklárstve a hutníctve. Rádioaktívny izotop 89Sr sa využíva na liečbu rakoviny kostí a pacientom sa podáva vo forme chloridu stroncia.
Veda  Protónové číslo uhlíka Počet známych kvarkov Počet známych leptónov
Výskyt, príprava a využitie Technécium je umelo pripravený prvok, ktorý sa v prírode takmer vôbec nevyskytuje. Technécium sa získava bombardovaním molybdénu neutrónmi v jadrovom reaktore. Pri tomto procese najprv vznikne nestály izotop molybdénu 99Mo, ktorý sa beta rozpadom premieňa na 99Tc. Vo fáze výskumu je príprava technécia v cyklotróne. Najstálejším izotopom technécia je 99Tc, ktorý bol v roku 1962 v stopovom množstve izolovaný z afrických uránových rúd (BT Kena a PK Kuroda) ako produkt rádioaktívnej premeny 238U. Jeho výskyt bol tiež zistený vo spektrách niektorých hviezd (hviezdy spektrálneho typu S, N, M). Technécium je supravodič I. typu, veľmi silno pohlcuje pomalé neutróny, a je účinným inhibítorom korózie ocele, uhlíkatá oceľ s prídavkom technicistanu draselného KTcO4 v množstve okolo 50 ppm, má vynikajúcu koróznu odolnosť aj za veľmi vysokých tlakov a teplôt. Praktický význam technécium ako technický kov nemá.
História Fluór vo forme kazivca (CaF2) bol prvýkrát opísaný v roku 1530 Georgiusom Agricolom ako prímes na zníženie bodu topenia kovov a minerálov. V roku 1670 zistil germánsky vedec Schwanhard, že v kyslom prostredí kazivec leptá sklo. H. Davy, Gay-Lussac a mnoho iných stredovekých vedcov využívali a popisovali vlastnosti kyseliny fluorovodíkovej vytvorenej okyslením kazivca koncentrovanou kyselinou sírovou. Títo vedci zistili, že okyslením kazivca objavili kyselinu, ktorá obsahuje dovtedy neznámy prvok. 74 rokov sa pokúšali mnohí vedci izolovať tento prvok, ale kvôli jeho vysokej reaktivite sa im to nedarilo. V roku 1886 sa to napokon podarilo Henrimu Moissanovi, ktorý za jeho výrobu dostal v roku 1906 Nobelovu cenu. Kvôli vysokej jedovatosti osleplo či umrelo viacero vedcov, ktorý sa ho pokúšali izolovať. Dodnes sa označujú ako “fluóroví martýri”. Prvá výroba fluóru vo veľkom rozsahu bola potrebná pre výrobu atómovej bomby v Manhattanskom projekte počas 2. svetovej vojny. Tu bol použitý hexafluorid uránu (UF6) ako plynný nosič uránu na separáciu izotopu uránu 235U a 238U. Dodnes sa používa hexafluorid uránu pri procesoch plynovej difúzie a odstreďovacom procese pri obohacovaní uránu pre výrobu jadrového paliva. V Manhattanskom projekte sa zistilo, že bol prítomný plynný molekulárny fluór ako samovoľný dekompozičný produkt UF6. Problém s fluórovou koróziou potrubí bol vyriešený ich elektrolytickým pokovovaním niklom, ktorý nereaguje s fluórom. Spoje a ohybné časti boli vyrobené z teflonu (teflon je polymerizovaný tetrafluóretén), ktorý bol zosyntetizovaný prvýkrát v tej dobe a je inertný voči F2.
Výroba Fluór sa v prírode vyskytuje len vo viazanej forme a to vo forme minerálov. Najrozšírenejšími minerálnymi zdrojmi fluóru sú fluórapatit (Ca5(PO4)3F) a fluorit (CaF2), inak nazývaný aj kazivec. Fluór sa vyskytuje aj v organizmoch stavovcov ako stavebná časť kostí a zubnej skloviny, čiže jeho význam je esenciálny pre rast a vývoj jedinca. Priemyselná výroba fluóru je založená na Moissanovej metóde vyvinutej v roku 1886. V prvom stupni sa fluorit zahrieva v prostredí koncentrovanej kyseliny sírovej za vzniku bezvodného fluorovodíka. Fluorovodík sa zmieša s fluoridom draselným a vytvorí hydrogendifluorid draselný. Elektrolýzou taveniny hydrogenfluoridu draselného sa na anóde uvoľňuje fluór a na katóde vodík. Použitím hydrogenfluoridu draselného na elektrolýzu miesto fluorovodíka je výhodnejšie pre zvýšenie vodivosti elektrolytu. : CaF2 (s) + H2SO4 (aq., konc.) → 2 HF (g) + CaSO4 (s) : HF (l) + KF(s) → KHF2 (aq) : 2 KHF2 (l) → 2 KF (l) + H2 (g) + F2 (g) V roku 1986, pri príprave stého výročia izolácie fluóru, Karl Christe popísal a uskutočnil čisto chemickú cestu prípravy fluóru použitím kyseliny fluorovodíkovej, hexafluoromanganičitanu draselného a fluoridu antimoničného pri 150 °C : _ K2MnF6 + 2SbF5 → 2KSbF6 + MnF3 + ½F2 Zdalo by sa, že fluór je možné vyrobiť čisto chemickou cestou ale hexafluoromanganičitan je možné pripraviť jedine z elementárneho fluóru a zlúčeniny mangánu v nižšom oxidačnom stupni, napr. : MnCl2 + 2KCl + 3F2 → K2MnF6 + 2 Cl2 reakcia prebieha pri cca 400 °C
Limnokvarcit je tradičné označenie pre silicity tvorené opálom, chalcedónom a ojedinele kremeňom, ktoré vznikli vyzrážavaním v plytkých jazerných panvách pri postvulkanických hydrotermálnych procesoch viazaných na činnosť neovulkanitov. Termín zaviedol nemecký geológ F. Senft roku 1857.
Výstraha Cér ako všetky kovy vzácnych zemín má nízku až strednú toxicitu. Cér je silné redukčné činidlo a spontánne sa vznieti na vzduchu pri teplote 65 až 80 °C. Dymy z cérových ohňov sú toxické. Na hasenie cériových ohňov sa nemá použiť voda, lebo cér s vodou reaguje a produkuje vodíkový plyn.
Charakteristika V koloidnej sústave sa veľkosť pevných častíc pohybuje v rozmedzí 1–1000 nm. V týchto sústavách je vplyv gravitácie na správanie sa pevných častíc zanedbateľný v porovnaní s ich kinetickou energiou (Brownov pohyb). Koloidné častice môžeme oddeliť od prostredia pomocou ultrafiltrov. Tie sú tvorené polopriepustnou (semipermeabilnou) membránou. Koloidné roztoky sú v prechádzajúcom svetle číre, ale v dopadajúcom sa javia zakalené. Ak cez koloid prechádza intenzívny svetelný lúč, môžeme sledovať jeho dráhu ako opaleskujúci svetelný lúč. Tento jav sa volá Tyndallov jav. Jeho princípom je odraz a ohyb svetla spôsobený prítomnosťou pevných častíc. Gél je koloid, v ktorom dve rozptýlené fázy tvoria pevnú alebo rôsolovitú látku.
Stenčovanie vrstvy Od roku 1970 pozorujeme stenčovanie ozónovej vrstvy v oblasti celej zemegule. Je to spôsobené civilizačnými vplyvmi. V súčasnosti poznáme viac ako 200 chemických reakcií procesu rozkladu ozónu. Hlavnou príčinou úbytku sú zlúčeniny chlóru, brómu, a fluóru, ktoré v stratosfére rozkladajú ozón. Sem sa dostávajú predovšetkým v podobe freónov. To je odborný názov zlúčenín používaných napr. na chladenie (chladničky, mrazničky, klimatizácia), ale aj ako hnací plyn sprejov. Freóny Freóny boli vynájdené v roku 1930 v presvedčení o ich veľkej užitočnosti a neškodnosti sa začali vyrábať a používať. Sú nehorľavé, bez zápachu, nereagujú s inými látkami a sú lacné. V súčasnosti je celosvetový pokles množstva ozónu asi 5 %. Vedci ale predpovedajú, že stenčovanie bude pokračovať, pretože od začatia priemyselnej výroby až do súčasnosti sa vyrobilo a vypustilo do ovzdušia asi 20 miliónov ton takýchto látok. Odhaduje sa však, že do ozonosféry zatiaľ vystúpalo len 20 % z tohto množstva. V závislosti na spôsobe výroby obsahuje jeden polystyrénový pohárik asi miliardu molekúl freónov. Iné Za rozklad nie sú zodpovedné len uvedené plyny. Svojím dielom prispieva aj 1,1,1 trichlóretán, ktorý sa používa ako hasiaca prísada do umelých hmôt alebo ako rozpúšťadlo, aj oxidy dusíka z výfukových plynov, hnojív a iných zdrojov.
Zdravotné riziká stroncia sú spojené s rádioaktívnym izotopom 90Sr, ktorý vzniká pri rádioaktívnom rozpade uránu, napr. pri výbuchu atómovej bomby i v jadrových reaktoroch. Izotop 90Sr je pomerne silný beta žiarič s polčasom rozpadu 29,1 rokov. Ak sa dostane do živého organizmu, môže sa zabudovať do kostného tkaniva a je potenciálnym zdrojom vzniku rakoviny. Pri objektívnom hodnotení jeho skutočnej rizikovosti je potrebné posúdiť pomer výskytu uvedeného izotopu k ostatným podobným atómom (vápnik, bárium, neškodné izotopy stroncia) a pravdepodobnosťou vyžiarenia beta častice (elektrón) a následným spustením rakovinového bujnenia práve sledovaným izotopom 90Sr.
Rádioaktívne žiarenie Každý chemický prvok je charakterizovaný počtom protónov vo vnútri jadra a štruktúrou elektrónových obalov. Jadro môže obsahovať určité množstvo neutrónov, čím sa mení hmotnosť jadra, vznikajú rozličné izotopy jedného a toho istého prvku. Izotopy sa rozpadajú a vyžarujú rádioaktívne žiarenie. Rozlišujeme ich podľa hmotnostného čísla, napr. najbežnejší izotop uhlíka 12C, alebo 14C.
Izotopy Prírodné skandium obsahuje len jeden stabilný izotop 45Sc. Ďalej je známych dohromady 13 rádioizotopov, z ktorých najstabilnejším je 46Sc (polčas rozpadu je 83,79 dní). 47Sc má polčas rozpadu 3.3492 dní a 48Sc len 43,67 hodín. Ostatné izotopy majú polčas rozpadu kratší ako 4 hodiny a väčšina z nich dokonca menej ako 2 minúty. Tento prvok má tiež päť metastavov, z ktorých najpodstatnejší je 44mSc (polčas rozpadu 58,6 hod.). Atómová hmotnosť izotopov skandia sa pohybuje od 39,978 amu (40Sc) do 53,963 amu (54Sc).