Návrat k demokracii  Vláda Raúla Alfonsína Súbor:Raúl Alfonsin.jpg|náhľad|vpravo|Raúl Alfonsín sa stal prvým demokratickým prezidentom Argentíny po páde vojenskej chunty, zároveň po 53. rokoch prvým prezidentom z Radikálnej občianskej únie. Raúl Alfonsín sa stal oficiálne prezidentom 10. decembra 1983. Jeho Radikálna občianska únia mala prezidenta naposledy v roku 1930 (v 60. rokoch vládli prezidenti z odštiepeneckej časti tejto strany). Vďaka tomu, že vojakom sa počas poslednej vojenskej vlády podarilo zlikvidovať hlavnú časť teroristických skupín, mohla sa nová vláda sústrediť na ekonomické a sociálne problémy Argentíny, ale predovšetkým sa bolo potrebné vysporiadať s poslednou vojenskou vládou. Ani Perónosti po prehre vo voľbách nezačali druhú stranu obviňovať z manipulácii, ale nakoniec uznali výsledky a podporili nového prezidenta. Vo voľbách sa sformovali dve hlavné politické strany, ktoré mali tvoriť politiku Argentíny v ďalších rokoch a to Radikálna občianska únia a Justicialistická strana. Hlavný problém pre vládu bola ekonomika štátu. Tá bola po desaťročiach vojenských a Perónistických vlád úplne na dne. Prvou úlohou bolo získať pôžičky od Medzinárodného menového fondu, keďže Argentína nemala dostatok peňazí na splácanie zahraničného dlhu. Iná možnosť v danej dobe, ako vyriešiť katastrofálny stav ekonomiky neexistovala, lebo Argentína bola považovaná za veľmi nestabilnú krajinu a žiadny štát či banka nebola ochotná poskytnúť prostriedky do takéhoto prostredia, ďalšie možné opatrenia by zas mohli vyvolať občianske protesty, pričom hlavne v prípade odborov, ktoré dlhé roky nemohli protestovať sa nová vláda obávala, aby nezačali nové protesty či stávky a nezhatili tak začiatok nového politického systému. Nová vláda výrazne znížila veľký armádny rozpočet a začala získané peniaze prerozdeľovať do ozdravných projektov v rôznych sektoroch. Najviac sa očakávali nové kroky ministerstva financií, to sa rozhodlo predovšetkým znížiť obrovskú infláciu (cca 200%), zvýšiť export, hospodársky rast a mzdy a neustále vyjednávať o výhodnejších podmienkach na splácanie veľkého zahraničného dlhu. Rovnako sa prezident Alfonsín chcel zamerať na reformu odborového hnutia v krajine, ktoré bolo jednak rozdrobené, no súčasne boli jeho súčasťou stále osoby dosadené vojenskou chuntou či Perónistami. Alfonsín navrhoval, aby sa vodcovia odborov volili demokratickým spôsobom pod dohľadom štátu. Túto snahu však zablokovali Perónisti v senáte, kde mali prevahu. Medzitým rôzne časti spoločnosti, ktoré viedli Matky z Májového námestia, neustále žiadali začiatok vyšetrovania zločinov vojenskej chunty. Ale na druhej strane armáda stále trvala na svojej beztrestnosti a hrozilo, že tieto svoje požiadavky je vojsko ochotné presadiť aj silou. Situácia sa ešte viac vyhrotila, keď sa začali objavovať prvé masové hroby, svedectvá a dôkazy, ktoré dokladali skutočný rozsah zločinov bývalého vojenského režimu. Prezident Alfonsín napriek riziku podporil tieto snahy a taktiež žiadal, aby sa zodpovedné osoby postavili pred súd. Bolo však potrebné zrušiť vojakmi prijatý zákon o ich beztrestnosti, ktorý stihli schváliť na konci svojej vlády. To sa skutočne podarilo už na začiatku roka 1984. Tu sa prejavili prvé nezhody, nakoľko väčšina obyvateľstva žiadala pre zodpovedné osoby trest smrti, no prezident chcel súdny proces pred súdom a o treste smrti nehovoril. Prvé vyšetrovania, ktoré pomaly začínali, sa týkali generálov Reynalda Bignoneho a Ramóna Campsa. Na vyšetrovanie zločinov vojska zriadil prezident špeciálnu komisiu nazvanú Národná komisia pre zmiznutie osôb (Comisión Nacional sobre la Desaparición de Personas), v skratke CONADEP. Táto komisia už o niekoľko mesiacov získala množstvo dôkazov o zločinoch režimu. Podľa zistení CONADEP bolo počas vojenskej vlády v Argentíne 300 koncentračných táborov a podobných väzenských zariadení, prvotné dôkazy dokladali spáchanie zločinu proti ľudskosti u viac ako 1 000 vojakov. Bolo tiež zistené, že medzi zavraždenými boli i osoby, ktoré nespáchali žiadny trestný čin, dokonca dochádzalo k vraždeniu aj tehotných žien. Komisia zistila, že niektoré osoby boli popravené preto, aby následne mohli vojaci vyrabovať ich majetok. Bolo tiež doložené, že niekoľko tisíc obetí bolo vyhodených z lietadiel nad oceánom. Tieto správy spôsobili v spoločnosti obrovské pobúrenie a súdne konania boli následne zverené do právomoci civilných súdov. Súdny proces tak mohol začať v prvej polovici roka 1985, výsledok bol známy na konci roka. Generál Jorge Rafael Videla bol odsúdený na doživotie, rovnaký trest dostal aj admirál Emilio Eduardo Massera. Generál Roberto Eduardo Viola bol odsúdený na trest vo výške 17 rokov, admirál Armando Lambruschini dostal 8 rokov a generál Orlando Ramón Agosti 4 a pol roka. Zvyšní generáli vrátane Leopolda Galtieriho boli oslobodení vo veci zločinov proti ľudskosti, no niektorí z nich boli ešte súdení v iných procesoch týkajúcich sa ďalších zločinov chunty. Napríklad generál Ramón Camps dostal v roku 1986 trest 25 rokov za dokázané zločiny. Ďalším výsledkom procesu bolo ďalšie zníženie vojenského rozpočtu a zníženie počtu generálov. V roku 1985 sa uskutočnil súdny proces s čelnými predstaviteľmi vojenskej chunty. Prezident Alfonsín sa rozhodol vyriešiť aj územný spor s Čile o Ohňovú zem. 19. novembra 1984 vo Vatikáne došlo k podpisu tzv. Zmluvy o miery a priateľstve, ktorú za Argentínu podpísal Alfonsín a za Čile prezident Augusto Pinochet. Čile vďaka tomu získalo priamo prístup do Atlantického oceána cez prieliv Beagle. Na 25. novembra 1984 vyhlásil prezident Alfonsín referendum, ktoré túto dohodu jednoznačne podporilo. Spor s Čile tak bol ukončený a prezident sa na medzinárodnej úrovni snažil začať riešiť aj problém Falkladských ostrovov, keďže všetky strany pred voľbami sľubovali získanie tohto územia späť pod argentínsku správu. Británia však jeho snahy v podstate ignorovala a nechcela o otázke štatútu tohto územia vôbec jednať. Alfonsínovej vláde sa však v otázke ekonomiky vôbec nedarilo, inflácia vzrástla ešte viac a medzinárodní veritelia neboli ochotní jednať s vládou o zmenách v splácaní zahraničného dlhu Argentíny. V roku 1985 už bola ekonomická situácia v krajine kritická. Vláda tak predstavila nový plán, ktorý drasticky znížil výdavky štátu tak, aby štát už nemal deficit rozpočtu. Boli tiež zmrazené mzdy a zrejme najväčšou zmenou bolo zavedenie novej štátnej meny Australu, ktorý nahradil Peso. Alfonsín chcel dokonca aj presunúť hlavné mesto na juh Argentíny, no pre veľmi silný odpor od tohto zámeru ustúpil. Infláciu a deficit sa skutočne začalo dariť riešiť, no keďže opatrenia boli veľmi tvrdé, začali sa od roku 1987 množiť protesty a stávky. Ďalší spor vznikol s katolíckou cirkvou, pretože Alfonsínova vláda sa snažila zákonom povoliť rozvody manželstiev. V dolnej komore to síce Radikálna občianska únia vďaka väčšine schválila, no v senáte tento zákon blokovala väčšina Perónistov, ktorí sa paradoxne stali spojencami cirkvi. Súčasne sa okrem generálov začali vyšetrovať aj zločiny teroristických skupín a Argentíne sa darilo vyjednať vydanie viacerých teroristických vodcov, vrátane vodcu Montoneros a pravicovej organizácie Triple A. V roku 1987 rozhodol prezident Alfonsín, že už nebudú vznesené nové obvinenia proti radovým vojakom a presadil prijatie zákona, ktorý to umožňoval. Väčším problémom však bola stále zlá ekonomická situácia, ktorú sa ani napriek prísnym opatreniam nedarilo riešiť. Vláda tak predstavila nový a ešte prísnejší program, no proti tomu sa začali búriť odbory, ktoré od roku 1988 zorganizovali viacero generálnych stávok. Nové voľby sa mali konať v polovici roka 1989 a prezident Alfonsín sa rozhodol nekandidovať, na miesto neho vybrala jeho strana Eduarda Angeloza. Perónisti z Justicialistickej strany proti nemu postavili ambiciózneho Carlosa Menema, ktorý v máji 1989 voľby jednoznačne vyhral. Vláda Carlosa Menema a návrat Perónistov Súbor:Menem con banda presidencial.jpg|náhľad|vpravo|Carlos Menem vyhral voľby v roku 1989 a stal sa tak prezidentom Argentíny. Carlos Menem bol právnik sýrskeho pôvodu. Počas predchádzajúcich zložitých dekád zastupoval politických väzňov a členov opozície. Počas vlády poslednej vojenskej chunty bol dokonca aj on uväznený. Menem a jeho nová vláda čelili od začiatku veľkým ekonomickým problémom. Menem preto presadil reformy (zníženie počtu štátnych zamestnancov, zlepšenie podmienok pre zahraničné investície a privatizácia), vďaka ktorým zastavil zvyšovanie inflácie. Následne došlo konečne k zvyšovaniu rastu ekonomiky. Aby zabránil riziku ďalšej inflácie, rozhodol o stálom výmennom kurze argentínskej meny s americkým dolárom v pomere 1 ku 1. Ďalším opatrením, ako si zaistiť pokračovanie reforiem, bolo zabrániť odborom, aby snahu vlády podkopávali stávkami. To sa Menemovi prekvapivo skutočne podarilo a zníženie vplyvu odborov prinieslo stabilitu krajiny. Súčasne Perónisti presadili zmeny ústavy, ktoré skrátili mandát prezidenta znova na štyri roky s možnosťou opätovného zvolenia. Ústavné zmeny podporil aj bývalý prezident Raúl Alfonsín a jeho Radikálna občianska únia. Nová ústava tak bola prijatá v roku 1994. Táto upravila aj počty poslancov a senátorov, ich funkčné obdobia, možnosti opätovného zvolenia, počet členov vlády a ich úlohy. Aby sa znížila sila armády, došlo k jej profesionalizácii a teda zrušeniu brannej povinnosti, čo počty vojakov zredukovalo. Aby však vojsko upokojil (keďže sa znižovali jeho stavy a rozpočet), udelil prezident Menem všeobecnú amnestiu. Od začiatku 90. rokov 20. storočia sa začal postupný rast ekonomiky a exportu a už o pár rokov bola Argentína v podstate stabilizovaná a dosahovala pravidelný a pomerne vysoký hospodársky rast. Asi najväčším úspechom prezidenta bolo prakticky absolútne zlikvidovanie obrovskej inflácie, pravidelne vyrovnaný štátny rozpočet a schopnosť bez problémov splácať štátny dlh. Jediným negatívom bola zvyšujúca sa nezamestnanosť, ktorá v polovici 90. rokov bola na úrovni 15%. Vláda taktiež prestala dotovať a zvýhodňovať zahraničných investorov. Menem sa snažil začať riešiť vzťahy so Spojeným kráľovstvom, keďže tieto boli po vzájomnej vojne prerušené. K obnoveniu diplomatických stykov došlo v roku 1990, no keďže Argentína naďalej trvala na svojom práve na Falklandy, boli (a stále sú) vzájomné vzťahy veľmi zložité. Na druhej strane sa aj demokratické vlády (podobne ako pred tým vojenská chunta) snažili mať dobré vzťahy so Spojenými štátmi, keďže práve USA mohli podporiť ich snahy o riešenie otázky splácania zahraničného dlhu či podporiť snahy Argentíny o vstup do rôznych medzinárodných organizácii. V roku 1995 sa Menemovi podarilo s Britániou dohodnúť na spoločnom využívaní prírodných zdrojov z oblasti Falklandských ostrovov. V máji 1995 sa konali nové voľby, kde Menem obhajoval za svoju stranu post prezidenta. Proti nemu sa postavil José Octavio Bordón, ktorého nominovala strana Front za solidaritu v krajine (Frente por un País Solidario), ktorú tvorili odídenci z Justicialistickej strany a Radikálnej občianskej únie. Vo voľbách Menem zvíťazil ešte väčším rozdielom, ako pred tým. Jeho Justicialistická strana už však nebola klasická perónistická strana (skôr ľavicová a populistická), ale stala sa z nej pod Menemovým vedením skôr stredopravicová politická strana. Po víťazstve vo voľbách sa prezident Menem zameral na ďalší rozvoj štátu a na podporu stavebných a infraštruktúrnych projektov zameraných na modernizáciu štátu. Krátko po víťazných voľbách musel Menem čeliť korupčnému škandálu, do ktorého bolo zapojených niekoľko jeho ministrov. To využili odbory, ktoré zvolali generálnu stávku. V následných parlamentných voľbách sa Justicialistická strana prepadla a stratila tak väčšinu v parlamente. Menem však napriek tomu pokračoval v reformách. Na tieto odbory odpovedali ďalšou generálnou stávkou. Pod tlakom protestov a stávok tak od niektorých reforiem musel Menem ustúpiť. Napriek tomu vládol Carlos Menem dve funkčné obdobia, až do roku 1999. Druhé funkčné obdobie však bolo poznačené ekonomickou nestabilitou, zahraničný dlh sa začal znova zvyšovať. Negatívny vplyv mali aj veľké finančné problémy susednej Brazílie. Celková ekonomická kondícia Argentíny sa tak začala zhoršovať, obyvateľstvo začalo byť zreteľne chudobnejšie. Jeho vláda sa však okrem počiatočných ekonomických úspechov stala známou aj klientelizmom a snahou vymeniť sudcov tak, aby boli v súlade s názormi prezidenta a jeho strany. Tak ako v minulosti Juan Perón, aj Carlos Menem si začal svoju podporu v podstate kupovať. Obvinenia z korupcie sa nedotýkali iba ministrov, no začali siahať aj k samotnému prezidentovi. Koniec éry prezidenta Menema už bol poznačený protestmi všetkých častí populácie a častými stávkami, keďže životná situácia obyvateľstva sa stále zhoršovala. V októbri 1999 sa mali konať nové voľby, kde už Menem nekandidoval. Jeho strana však bola Menemovou vládou natoľko oslabená, že vo voľbách jednoznačne prehrala. Voľby vyhral starosta Buenos Aires Fernando de la Rúa z Radikálnej občianskej únie.