Hudobný prístup McCartney je je z veľkej časti hudobník samouk. Jeho prístup opísal muzikológ Ian MacDonald ako „charakter prirodzene priťahovaný k formálnym aspektom hudby, ktorý je však úplne neučený... technicky „hotové“ dielo vyprodukoval takmer výlučne inštinktom, harmonickým úsudkom. založený hlavne na dokonalej výške tónu a ostrom páre uší... je prirodzený melodik – tvorca melódií, ktoré dokážu existovať mimo svojej harmónie.“ McCartney prirovnal svoj prístup k „primitívnym jaskynným umelcom, ktorí kreslili bez tréningu“. Prvotné vplyvy Medzi najskoršie McCartneyho hudobné vplyvy patria Elvis Presley, Little Richard, Buddy Holly, Carl Perkins a Chuck Berry. Na otázku, prečo The Beatles nezahrnuli Presleyho do skupiny na obrázok obalu albumu Sgt. Peppe r, McCartney odpovedal: „Elvis bol príliš dôležitý a príliš vysoko nad ostatnými, aby tam bol... takže sme ho na zoznam nedali. Bol viac než len popový spevák, bol to Elvis The King.“ McCartney uvádza, že pre svoju basovú linku k piesni „I Saw Her Standing There“ priamo použil Berryho „Talking About You“. Paul McCartney označil Little Richarda za vzor, ktorého spev vo falzete inšpiroval jeho vlastnú vokálnu techniku. Uviedol, že napísal pieseň „I m Down“ tak, aby v nej mohol svojím spevom napodobniť Little Richarda. V roku 1971 kúpil McCartney autorské práva na katalóg Buddy Hollyho. V roku 1976, pri príležitosti štyridsiateho výročia Hollyho narodenia, McCartney v Anglicku slávnostne založil každoročnú akciu, nazvanú „Buddy Holly Week“. Súčasťou tohto festivalu sú vystúpenia známych hudobníkov, súťaže v písaní piesní, súťaže v kreslení a špeciálne vystúpenia, ktorými si pripomínajú pódiové šou Hollyho kapely The Crickets. Basová gitara left|McCartney v roku 2016 s basovou gitarou Höfner 500/1 Paul McCartney, ktorý je známy predovšetkým tým, že pri hre na gitaru uprednostňuje rôzne typy brnkadiel, no občas sa stane, že gitarové struny rozvibruje aj prstami. Silne ho ovplyvnili umelci z Motownu, najmä štúdiový hráč na basovú gitaru. James Jamerson, ktorého McCartney pre svoj melodický štýl označil za svoj vzor. Ovplyvnil ho aj Brian Wilson (The Beach Boys), komentoval to: „preto, lebo šiel veľmi neobvyklou cestou“. Ďalším jeho obľúbeným basgitaristom je džezový hudobník Stanley Clarke. McCartneyho basgitarovú zručnosť uznávali basgitaristi ako je Sting, Mike Elizondo, ktorý hráva s Dr. Drem a Colin Molding z anglickej kapely XTC. Počas prvých rokov pôsobenia McCartneyho v skupine The Beatles primárne používal basu Höfner 500/1. Od roku 1965 uprednostňoval pri nahrávaní svoju gitaru Rickenbacker 4001S. Bežne používal zosilňovače Vox, do roku 1967 začal na zosilňovanie používať aj značku Fender Bassman. Na konci 80. a začiatkom 90. rokov používal basgitaru Wal 5-string, ktorá podľa jeho názoru hrá silnejšie znejúce basové linky. Je to v kontraste s oveľa jemnejším Höfnerom, ktorý ho inšpiroval k citlivejšej hre, čo považuje za zásadné pre jeho štýl hrania. Z tohto dôvodu sa okolo roku 1990 k značke Höfner vrátil. Na koncertoch používa pre basovú gitaru zosilňovače Mesa Boogie. Podľa Iana MacDonalda je pieseň „She s a Woman“ prelomovým bodom, v ktorom sa McCartneyho spôsob hry na basovú gitaru začal dramaticky meniť. Životopisec Beatles, Chris Ingham, označil za pokrokový album Rubber Soul , kedy McCartneyho hranie zaznamenalo výrazný posun a to najmä v skladbe „The Word“. Вacon a Morgan zhodne nazvali McCartneyho basový groove „vrcholom v hre pop bass a... prvým dôkazom záznamu jeho vážnej technickej schopnosti v hre na tomto nástroji“. MacDonald označil vplyv amerických skladieb „Papa s Got a Brand New Bag“ od Jamesa Browna a „In the Midnight Hour“ od Wilsona Picketta, amerických soulových nahrávok, z ktorých McCartney vstrebával prvky a čerpal inšpiráciu, keď „vydal svoj doteraz najspontánnejší basový part“. Bacon a Morgan opísali ako príklad basovú linku pre pieseň „Rain“ od The Beatles ako „úžasný kúsok hrania... McCartney uvažujúci z hľadiska rytmu aj „basovej linky“... výber oblasti krku ... správne vníma, dá mu jasnosť v melódii bez toho, aby bol jeho zvuk pre groove príliš tenký.“ MacDonald u McCartneya identifikoval vplyv indickej klasickej hudby v „exotických melizmách v basovej časti“ v piesni „Rain“ a hru označil za „tak vynaliezavú, že hrozí že zahltí skladbu“. Naopak, uznal McCartneyho basový part v Harrisonovej skladbe „Something“ ako kreatívnu, ale príliš zaneprázdnenú a „príliš rozrušenú“. McCartney pri albume Sgt. Klub Pepper s Lonely Hearts Club Band hovorí, že obsahuje jeho najsilnejšiu a najinvenčnejšiu hru na basovú gitaru. Za jej vrchol považuje najmä skladbu „Lucy in the Sky with Diamonds“. Akustická gitara Paul McCartney aj pri hraní na akustickú gitaru primárne používa brnkadlá, no niekedy jej struny rozoznieva aj priamo prstami. Medzi príklady jeho hry na akustickú gitaru na koncertoch skupiny The Beatles patrili interpretácie v skladbách „Yesterday“, „I’m Looking Through You“, „Michelle“, „Blackbird“, „I Will“, „Mother Nature s Son“ a „Rocky Raccoon“. Samotný Paul McCartney za svoju najobľúbenejšiu koncertnú skladbu označil pieseň „Blackbird“ a svoju techniku, ktorou prezentuje jej gitarovú časť opísal nasledujúcim spôsobom: „Mám svoj vlastný spôsob podvádzania pri brnkaní prstami do strún... Vlastne tak trochu vytiahnem na čas dve struny... snažil som sa tým napodobniť folkových hudobníkov.“ Podobnú techniku ​​použil aj v roku 2005 pri skladbe „Jenny Wren“. Na mnohých svojich akustických nahrávkach hrá na gitare Epiphone Texan, no v niektorých prípadoch použil aj Martin D-28. Elektrická gitara upright|left|altMcCartney points to the audience while performing on stage.|McCartney v roku 2009 na koncerte s gitarou Gibson Les Paul Paul McCartney na sólovej gitare hrá aj v niekoľkých skladbách skupiny The Beatles. Je ich viacej, vrátane tej, ktorú MacDonald opisuje ako „prudko kostrbaté sólové gitarové sólo“ v piesni „Drive My Car“. Sólo v tejto skladbe je zahraté na gitare značky Epiphone Casino. McCartney o tomto nástroji povedal: „Keby som si mal vybrať jedinú elektrickú gitaru, bola by to táto.“ McCartney kúpil Casino v roku 1964. Bol motivovaný názorom, že duté telo gitary bude produkovať zvuk s väčšou mierou spätnej väzby. Túto originálnu gitaru si ponechal až dodnes.. Paul McCartney prispel podľa vyjadrenia MacDonalda „prekvapujúcim gitarovým sólom“ do Harrisonovej piesne „Taxman“ a „vrieskajúcou“ gitarou v skladbách „Sgt. Pepper s Lonely Hearts Club Band“ a „Helter Skelter“. MacDonald tiež oceňuje McCartneyho „iskrivo pseudoindické“ gitarové sólo v piesni „Good Morning Good Morning“. McCartney tiež hrá na sólovú gitaru v piesni „Another Girl“. Počas rokov, kedy hrával s kapelou The Wings mal McCartney tendenciu prenechávať hru na elektrickej gitare iným členom skupiny, jedine na albume Band on the Run nahral väčšinu hudobného materiálu, ktorý bol určený pre sólovú gitaru. V roku 1990 na otázku, kto sú jeho obľúbení gitaristi, uviedol mená ako sú Eddie Van Halen, Eric Clapton a David Gilmour, ale dodal, že „Ale aj tak má najradšej Hendrixa“. Na koncertoch Paul McCartney ako primárnu elektrickú sólovú gitaru používa značku Gibson Les Paul. Okrem týchto gitár je známe, že McCartney používa a vlastní celý rad ďalších elektrických gitár. Ako ďalšiu v poradí zvyčajne uprednostňuje Fender Esquire a jeho následnú inkarnáciu, Fender Telecaster. Na turné s Wings v sedemdesiatych rokoch minulého storočia používal Telecaster v žltej farbe. Vlastní tiež vzácnu gitaru Ampeg Dan Armstrong Plexi, jedinú o ktorej je známe, že je vyrobená pre ľaváka. Tento nástroj je použitý v nahrávke „Helen Wheels“ od skupiny Wings. Spev Paul McCartney je známy svojou speváckou všestrannosťou a širokým rozsahom tenorového spevu, ktorý sa tiahne cez štyri oktávy. Časopis Rolling Stone ho dal v svojom zozname najlepších spevákov na jedenáste, čitatelia čassopisu NME ho dali na ôsme miesto. Na webovom portáli Music Radar ho jeho návštevníci umiestnili na desiate miesto zoznamu „30 najlepších spevákov všetkých čias“. V priebehu rokov Paula McCartneya za toho, kto ich ovplyvnil označili speváci Chris Cornell, Billy Joel, Steven Tyler, Brad Delp (zo skupiny Boston) a Axl Rose. McCartneyho spev prešiel počas svojej kariéry niekoľkými hudobnými žánrami. Podľa Beniteza, v skladbe „Call Me Back Again“, „McCartney žiari ako bluesový sólový spevák“, kým MacDonald nazýva skladbu „I m Down“ „klasikou rokenrolu“, ktorá „ilustruje McCartneyho vokálnu a štylistickú všestrannosť“. MacDonald značil skladbu „Helter Skelter“ za ranný pokus o heavy metal a „Hey Jude“ za „pop/rockový hybrid“, pričom poukázal na McCartneyho „použitie melizmu v gospelovom štýle“ v piesni a na jeho „pseudo-soulový krik v závere“. Benitez označil skladby „Hope of Deliverance“ a „Put It There“ ako príklady úsilia McCartneyho v oblasti folkovej hudby, zatiaľ čo muzikológ Walter Everett považuje piesne „When I m Sixty-Four“ a „Honey Pie“ za pokusy o štýl vaudeville. MacDonald oceňuje „swingový rytmus“ piesne skupiny „Beatles“ s dvadsaťštyri taktovým blues „She s a Woman“ ako „najextrémnejší zvuk, aký doteraz vyrobili“, s McCartneyho hlasom „na okraji“, stlačeným na hornú hranicu jeho hrudného registra a každú chvíľu s hrozbou prasknutia hlasiviek.“ V skladbe „I Got Fe Feeling“ MacDonald popisuje McCarneya ako „nadšeného rockera v strednom tempe“ s „robustným a oduševneným“ vokálnym prejavom a „Back in the U.S.S.R.“ ako „posledný z Beatles up-tempových rockerov“, McCartneyho vokálov medzi jeho najlepšími nahrávkami od „Drive My Car“, zaznamenanými o tri roky skôr. McCartney tiež s vtipom vyskúšal klasický spev, a to v skupine Beatles s rôznymi podobami skladby „Besame Mucho“. Počas svojej kariéry po Beatles experimentoval s rôznymi hudobnými a vokálnymi štýlmi. Skladbu „Monkberry Moon Delight“ označil Jayson Greene zo serveru Pitchfork za „absolútne nespútaný hlasový prejav, Paul si polkne a vzlyká priamo pri vašom vnútornom uchu“ a dodáva, že „by to mohlo byť predstavenie Toma Waitsa súčasnosti“. Klávesové nástroje altMcCartney performing on a piano while singing into a microphone.|Paul McCartney pri hre na klavíri vo východnom krídle Bieleho domu (2010) Na klavír hrá Paul McCartney v niekoľkých piesňach skupiny Beatles. Sú nimi napríklad „She s a Woman“, „For No One“, „A Day in the Life“, „Hello, Goodbye“, „Lady Madonna“, „Hey Jude“, „Martha My Dear“ „Let It Be“ a „The Long and Winding Road“. Podľa MacDonalda je klavírny part v piesni „Lady Madonna“ inšpirovaný Fatsom Dominom a klavírny rytmus v skladbe „Let It Be“ má korene v gospelovej hudbe. MacDonald nazval McCartneyho mellotronový úvod v skladbe „Strawberry Fields Forever“ „integrálnou súčasťou charakteru piesne“. Na Moogov syntetizátor Paul McCartney hrá v piesni „Maxwell s Silver Hammer“ od skupiny The Beatles a v skladbe „Loup (1st Indian on the Moon)“ od skupiny Wings. Skladby skupiny, Wings „With a Little Luck“ a „London Town“, Chris Ingham označil za „plné tých najcitlivejších dotykov popového syntetizátora“. Bicie nástroje V skupine The Beatles Paul McCartney hrá na bicie nástroje v skladbách „Back in the U.S.S.R.“, „Dear Prudence“, „Martha My Dear“, „Wild Honey Pie“ a „The Ballad of John and Yoko“.. Zahral tiež všetky bicie party na svojich sólových albumoch McCartney , McCartney II a McCartney III , ako aj na albume skupiny Wings Band on the Run a väčšinu bicích na ďalšom sólovom albume Chaos and Creation in the Backyard . Bicie nahral aj v nahrávke „And the Sun Will Shine“ od Paula Jonesa (1968), kapele Steve Miller Band v roku 1969 nahral bicie nástroje v skladbách „Celebration Song“ a „My Dark Hour“, a kapele Foo Fighters v roku 2017 na album Concrete and Gold Paul McCartney nahral bicie nástroje v piesni „Sunday Rain“. Efekty s páskovými slučkami V začiatkoch kariéry Paul McCartney spoznal v Londýne Johna Dunbara, britského umelca, zberateľa a galeristu prepojeného na umelecké a hudobné scény kontrakultúry 60. rokov. Priniesol mu magnetofónové pásky, ktoré skompiloval na byte spolu so svojou vtedajšou priateľkou, Jane Asherovou. Bola to zmes rôznych piesní, hudobných diel a komentáre v McCartneyho podaní, ktorú pre neho ako ukážku vo forme demonahrávky vyprodukoval Dick James. McCartney, ktorý bol silne ovplyvnený americkým avantgardným hudobníkom Johnom Cageom, tvoril slučky z pásky tak, že na cievkový magnetofón firmy Brenell s modulovateľnou rýchlosťou a smerom prehrávania nahrával hlasy, gitary a bongá a tieto rôzne zvukové slučkyv rôznych variáciách potom spájal. Výsledné dielo nazýval „elektronickými symfóniami“. Otáčal pásky, zrýchľoval ich a spomaľoval, aby z nich vzišli efekty, ktoré neskôr aj v kapele The Beatles použili v piesňach „Tomorrow Never Knows“ a „The Fool on the Hill“.