TUKE-KEMT/reranking-skquad huggingface dataset:
Život  Mladosť a výcvik Narodil sa síce v Pittsburghu, ale mladosť prežil v Colorado Springs. Vysokú školu absolvoval v Salt Lake City v Utahu. Stal sa z neho námorný inžinier a v roku 1951 absolvoval aj námornú akadémiu. Potom pokračoval v štúdiu na univerzite v Michigane, odbor letecké inžinierstvo, diplom získal roku 1957. Letecký výcvik absolvoval na vojenských základniach v Texase. Stal sa z neho vynikajúci testovací pilot, nalietal 6650 hodín, mal aj vážnu nehodu s množstvom zranení. Do NASA, strediska amerických kozmonautov, sa dostal v apríli 1966. Najskôr sa zacvičil do funkcie člena záložnej posádky Apolla 12, potom už do vesmíru letel. Let do vesmíru Svoj let na Mesiac odštartoval s kolegami A. M. Wordenom a D. R. Scottom z Cape Canaveral 26. júla 1971 vo svojich 41 rokoch a to po piatich rokoch príprav. Cieľom expedície bolo nájsť najstaršiu horninu Mesiaca – zvanú ako "biely kameň". Počas rekordných troch dní na Mesiaci nazbierali takmer hornín, k čomu im pomohol po prvýkrát použitý mesačný automobil "Rover 1". Ich štart z Mesiaca po prvýkrát snímala kamera. Na Zem sa vrátili 7. augusta. Škandál so známkami Už krátko po pristátí bolo celé mužstvo Apolla 15 vybrané za náhradníkov pre let Apolla 17. V priebehu nasledujúceho roku sa prevalila ich aféra so známkami. Scott, Worden a Irwin mali vziať 398 poštových známok so spomienkou na ich let a sto z nich predať nemeckému obchodníkovi s poštovými známkami. Zisk z predaja bol použitý na založenie zvereneckého fondu pre deti posádky Apolla 15. Aj keď ich čin nebol nezákonný, a napriek skutočnosti, že NASA zavierala oči pred podobnými aktivitami pri skorších letoch, administratíva rozhodla, že Scott a jeho posádka budú príkladne potrestaní a nikto z nich do vesmíru znovu nepoletí.
Život  Mladosť a výcvik Po základnej a strednej škole vyštudoval matematickú fakultu virginskej univerzity (University of Virginia), po ukončení štúdia v roku 1947 pokračoval na rovnakej univerzite štúdiom na fakulte astronómie. Doktorát astronómie obhájil v roku 1954. Potom slúžil v námorníctve. V roku 1967 bol vybraný do šiestej skupiny pripravujúcich sa amerických astronautov. V programe Skylab viedol pokusy ultrafialovej astronómie. Stal sa členom podporných posádok pre lety Skylab 2, Skylab 3 a Skylab 4. Po ukončení tohto programu sa preškolil na lety s raketoplánmi a stal sa 176. kozmonautom Zeme. Bol ženatý a mal štyri deti. Lety do vesmíru Letel iba raz a to v roku 1985 na palube raketoplánu Challenger na sedemdennú misiu STS-51-F. Pre Challenger to bol ôsmy let, na palube boli: Charles Fullerton ako veliteľ, pilot Roy Bridges, ďalej dr. Karl G. Henize, dr. Franklin Musgrave, dr. Anthony England, dr. Loren Acton a dr. John-David Bartoe. Na obežnú dráhu vyniesli laboratórium Spacelab. Štartovali z Kennedyho vesmírneho strediska na myse Canaveral, pristáli na základni Edwards Air Force Base v Kalifornii. STS-51-F Challenger (29. júl 1985 – 6. august 1985) Po lete V NASA zostal až do svojej smrti. Zomrel vo veku 66 rokov v roku 1993 pri pokuse o výstup na Mount Everest vo výške 6000 m na infarkt.
Životopis V roku 1966 vyštudoval vojenskú akadémiu a o rok neskôr ukončil vzdelanie v odbore astronautiky na Purdueovej univerzite. Ako vojenský pilot sa zúčastnil vojny vo Vietname. Nalietal 7000 hodín. Potom absolvoval školu testovacích pilotov a pokračoval v lietaní. V NASA bol od 23. mája 1984 a o šesť rokov neskôr letel do vesmíru.
Varovania a problémy Niektorí vedci kritizovali všadeprítomný posun v kultúre NASA od bezpečnosti k tomu, aby sa zaistilo, že štarty sa uskutočnia načas. Vrcholový manažment NASA prijal toto oslabenie zamerania na bezpečnosť v 80. rokoch, zatiaľ čo niektorí inžinieri zostali opatrní. Agresívne rozvrhy štartov vznikli v 80. rokoch ako spôsob rehabilitácie americkej prestíže po vojne vo Vietname. Fyzik a nositeľ Nobelovej ceny za fyziku Richard Feynman, člen vyšetrovacej komisie nehody raketoplánu Challenger, ktorý odhadol, že riziko, "je v ráde percent", vo svojej správe dodal: "Oficiálne vedenie na druhej strane tvrdí, že verí v tisíckrát menšiu pravdepodobnosť zlyhania. Jedným z dôvodov môže byť snaha NASA o ubezpečenie vlády o dokonalosti a úspechu, aby sa zabezpečilo poskytovanie finančných prostriedkov. Druhým môže byť to, že úprimne verili, že je to pravda, čo dokazuje takmer neuveriteľný nedostatok komunikácie medzi nimi a pracujúcimi inžiniermi". Napriek Feynmanovým varovaniam následná investigatívna žurnalistika našla niektoré dôkazy, že relatívna ignorancia bezpečnosti NASA by mohla pretrvávať dodnes. Napríklad NASA znižovala riziko úlomkov izolačnej peny z externej nádrže a predpokladala, že malé poškodenie z predchádzajúcich štartov znamená nízke riziko pre budúcnosť.
Život V decembri 1969 úspešne ukončil štúdium na univerzite v Colorade a získal titul majstra letectva. Potom nastúpil na leteckú základňu Edwards v Kalifornii - Mohavská púšť, kde pracoval v škole testovacích pilotov. V roku 1978 bol vybraný medzi kandidátov na astronautov ako potencionálny astronaut - špecialista. V tom čase bol ženatý a otec troch detí..
Život  Mladosť a výcvik Po ukončení základnej a strednej školy nasledovalo štúdium na oklahomskej baptistickej univerzite. Stal sa leteckým inžinierom a narukoval ako vojenský letec do vojny v Kórei. Tam absolvoval 43 bojových letov. Po vojne sa vrátil do Oklahomy, v roku 1960 tam ukončil univerzitné štúdium. Potom bol tri roky na vojenskej leteckej akadémii vo funkcii docenta katedry matematiky. V roku 1963 nastúpil do školy testovacích letcov vo Farnboroughu v Spojenom kráľovstve a dva roky tu pôsobil ako testovací letec. Potom sa vrátil do USA na základňu Edwards, kde bol inštruktorom v škole testovacích pilotov. V roku 1966 bol prijatý do piatej skupiny amerických kozmonautov. Pomáhal s prípravou letov Apollo 11 a Apollo 14. Po skončení programu Apollo sa zacvičil na program Skylab. Bol ženatý a mal tri deti. Lety do vesmíru V kozmickej lodi Skylab 4 odštartovala trojica kozmonautov Gerald Carr, William Pogue a Edward Gibson z kozmodrómu na myse Canaveral v novembri 1973. Leteli k orbitálnej stanici Skylab 1 a zostali tam rekordne dlho, takmer 3 mesiace pri plnení desiatok vedeckých pokusov. Na stanici boli poslednou posádkou. Skylab 4 (16. november 1973 – 8. február 1974) Po lete Po návrate zmenil svoju uzavretosť, so ženou začal chodiť do divadiel, vyhľadával spoločnosť. V nasledujúcom roku z NASA odišiel do Colorado Springs, kde sa stal viceprezidentom Hight Flight Foundation.
Po letoch Aj po ukončení aktívnej služby v tíme kozmonautov v NASA ostal v rôznych funkciách a to ako v Houstone, tak aj na myse Canaveral.
V priamom prenose Armstrongov zostup po rebríku a prvé kroky na Mesiaci videlo a počulo približne 600 miliónov ľudí, pätina ľudstva. Za ním vystúpil Buzz Aldrin, spoločne potom vztýčili americkú vlajku a plnili pripravený program. Fotografovali, zbierali vzorky hornín (celkovo ich priviezli na Zem 21,55 kg) a rozmiestnili prístroje sady EASEP – kútový odrážač a seizmograf. Fotografovanie mal za úlohu Armstrong, preto je len na niekoľkých snímkach urobených Aldrinom, ktorému fotoaparát na chvíľu požičal. O 4:57:08 UTC Aldrin a o 05:09:33 UTC aj Armstrong sa vrátili do modulu. Od 8 do 15 hodín odpočívali. Armstrong v nepohodlnej pozícii nemohol zaspať a vrtel sa. Seizmograf bol taký citlivý, že zachytil jeho pohyby.  Potom už bol na programe návrat k veliteľskému modulu Columbia ku Collinsovi. Z Mesiaca odštartovali o 17:54 UTC, oba moduly sa spojili o 21:35 UTC. Nasledujúci deň, 22. júla 1969, sa vydali na spiatočnú cestu k Zemi. Všetci traja astronauti v poriadku pristáli v Tichom oceáne 24. júla 1969 a okamžite si vyslúžili celosvetové uznanie. Museli však najprv tri týždne prežiť v karanténe kvôli ochrane proti zavlečeniu mimozemských organizmov.
Súčasnosť Už niekoľko národov vyhlásilo koncepcie, že sa do niekoľkých rokov chystajú vrátiť na jeho povrch a postaviť tam prvú stálu základňu, ktorá by mala byť prvým krokom k celkovému využitiu a kolonizácii Mesiaca. Okrem Američanov, ktorí ako jediní na Mesiaci už boli a chystajú sa tam vrátiť do roku 2018 v rámci Programu Constellation, sa na Mesiac chystajú Rusi, Číňania, Japonci, Európania a potenciálne aj Indovia. V hre je národná prestíž, ako aj obrovský ekonomický a surovinový potenciál Mesiaca, na ktorý by si mohli krajiny nárokovať. Na druhej strane je Mesiac podobne ako Antarktída pod správou OSN, takže prípadné pridelenie práva na ťažbu bude ešte veľmi diskutovanou témou. Nakoľko sa podarí časový harmonogram splniť je otázkou peňazí respektíve škrtov, ktoré sa často v kozmických programoch objavujú. Už teraz je ale jasné, že nepôjde o projekt podobný Apollu, ktorý by mal za cieľ iba človeka na Mesiac dopraviť. Súčasná misia by mala za úlohu vytvoriť trvalú základňu na Mesiaci. Oproti minulým rokom situácia vyzerá lepšie. Na ihrisku o kolonizáciu sa objavilo hneď niekoľko hráčov a tak sa musia Američania poponáhľať, ak budú chcieť byť na Mesiaci opäť prví. Návrhy na väčšinu zariadení (obytnej časti, automatizovaných ťažobných strojov, dopravné prostriedky) sú väčšinou už hotové a množstvo z nich už prešlo fázou funkčného prototypu. Najväčšou prekážkou sú teda finančné nároky takéhoto podniku. Náklady sa odhadujú v rozmedzí rádovo stoviek miliárd dolárov (niektoré pramene uvádzajú 104, iné 500 – 800 miliárd dolárov). Celková presná suma je neznáma, ale je pomerne isté, že podobne ako pri projekte Apollo by bola investícia veľmi dobre zúročená a priniesla by väčší zisk (pri projekte Apollo sa odhaduje, že každý investovaný dolár sa americkej ekonomike vrátil 4x až 5x).
Alternatívne televízne posolstvo V Národnom archíve vo Washingtone, D. C. sa nachádza kópia nasledujúceho posolstva nazvaného „V prípade havárie na Mesiaci“ s dátumom 18. júl 1969, ktoré pripravil William Safire pre televízne vystúpenie prezidenta Nixona v prípade, že sa astronauti nebudú môcť vrátiť na Zem. : „Osud to zariadil tak, že muži, ktorí navštívili Mesiac, aby ho v mieri (pokoji) skúmali, tam teraz budú odpočívať v pokoji. Títo odvážni muži, Neil Armstrong a Edwin Aldrin, vedia, že nie je žiadna nádej na ich záchranu. Ale tiež vedia, že svojou obeťou dali nádej celému ľudstvu. : Títo dvaja muži položili svoje životy pre najvznešenejší cieľ: hľadanie pravdy a porozumenia. Budú oplakávaní svojimi rodinami a priateľmi; budú oplakávaní svojím národom; budú oplakávaní ľuďmi celého sveta; budú oplakávaní Matkou Zem, ktorá odvážne vyslala dvoch svojich synov do neznáma. : Svojím výskumom dovolili ľuďom celého sveta pocítiť jednotu, svojou obeťou pevnejšie zomkli celé ľudstvo. V minulosti ľudia pozerali na hviezdy a videli v nich svojich hrdinov. Dnes robíme to isté, ale naši hrdinovia sú skutoční ľudia z mäsa a kostí. : Iní ich budú nasledovať, ale tí určite nájdu svoju cestu domov. Ľudská zvedavosť sa nedá zastaviť. Ale títo muži boli prví a zostanú navždy v našich srdciach. : Každá ľudská bytosť, ktorá odteraz zdvihne svoj zrak k Mesiacu bude vedieť, že tam niekde v cudzom svete existuje kút, ktorý je navždy náš.“ ( there is some corner of another world that is forever mankind. ) Posledný riadok prehlásenia je parafrázovaním básne Ruperta Brooka „The Soldier“. Báseň sa začína: : If I should die, think only this of me: : That there’s some corner of a foreign field : That is forever England. Voľný preklad: : Ak zomriem, iba tak na mňa spomínaj: : Že tam niekde v cudzom poli : je navždy kúsok Anglicka. Po tomto prehlásení mal byť prerušený rádiový kontakt s Mesiacom, aby astronauti mohli v pokoji umrieť, kým kňaz odprevadil ich duše do „najhlbšej z hĺbok“ podobne, ako keby boli pochovaní do mora.
História Mesiac sa ako najbližší súputník Zeme, sa ponúkal na ľudské využitie od pradávna, prvé vážne úvahy siahajú do dôb začiatku sci-fi literatúry, keď sa začalo považovať za možné letieť na Mesiac (napr. román Cesta na Mesiac). Vážne sa myšlienkou začal zaoberať niekoľko rokov pred začiatkom kozmickej éry ruský vedec Konstantin Ciolkovskij spoločne s ďalšími sovietskymi vedcami. V priebehu 50. rokov 20. storočia začalo byť jasné, že je v ľudských silách sa na Mesiac dostať a tak sa projektami na jeho využitie a osídlenie začala zaoberať stále väčšia časť vedeckej obce a inžinierov, ktorí začali navrhovať zariadenia pre obyvateľov Mesiaca. Na začiatku kozmického veku sa nevedelo, ako Mesiac vznikol a panovali isté obavy, že jeho povrch môže byť tvorený jemným prachom, do ktorého by sa pozemská technika prepadla. Tieto obavy popísal vo svojej knihe Mesačný prach popredný spisovateľ sci-fi Arthur C. Clarke. Neskorší prieskum povrchu Mesiaca riadeným dopadom, pristátím a odberom vzoriek ukázal, že povrch je pevný a že podobné nebezpečenstvo astronautom nehrozí. V 60. rokoch 20. storočia sa rozbehol projekt Apollo, ktorý mal za úlohu dopraviť na Mesiac a späť človeka. Projekt si vyžiadal okolo 21 miliárd dolárov a skončil 6 pristátiami človeka na Mesiaci. Keďže v tom čase išlo najmä o získanie prestíže pre Ameriku a nie o snahu trvalo využiť Mesiac, po skončení projektu záujem o Mesiac opadol a zastavil sa prísun peňazí. Až do 90. rokov 20. storočia bol Mesiac z väčšej časti opomíjaný a prieskum sa zameriaval na vzdialenejší vesmír a investície išli do vybudovania drahých raketoplánov. V poslednom desaťročí došlo k renesancii záujmu a k Mesiacu sa vydalo niekoľko sond, ktoré mali za úlohu jeho podrobné zmapovanie, geologický prieskum, hľadanie vody a vytýčeniu vhodných pristávacích miest a prípadne pozícii pre založenie stálej základne.
Kritika a problémy Teória veľkého impaktu má pri vysvetľovaní vzniku Mesiaca viacero nejasností a problémov: Obsah prchavých látok, vrátane vody v mesačných horninách je príliš vysoký na to, aby sa sem dostali počas veľkého impaktu. Ak je hypotéza veľkého impaktu pravdivá, museli sa sem dostať iným spôsobom. Prítomnosť fluíd v bazaltoch na Mesiaci nemôže byť vysvetlená katastrofickým tavením hornín, ku ktorému by mohlo dôjsť pri impakte. Neexistujú žiadne priame dôkazy o tom, že by Zem niekedy mala magmatický oceán (jeden zo základných predpokladov teórie), ani že by boli plášťové horniny niekedy súčasťou takéhoto oceánu. Obsah oxidu železnatého (FeO) z mesačných hornín (13 %) poukazuje, že ich zloženie je prechodné medzi Marsom (18 %) a zemským plášťom (8 %), čo naznačuje, že materiál protomesiaca pochádza zo zemského plášťa. Vo vzorke z čínskej sondy Čchang-e 5 sa našlo 22,5 % FeO. Pokiaľ väčšina materiálu protomesiaca pochádza z dopadnutého telesa, mal by byť Mesiac obohatený siderofilné prvky, v skutočnosti je však o ne ochudobnený. Obsahy izotopov kyslíka na Zemi a Mesiaci sú takmer identické. Sú pomerne dobrým rozoznávacím znakom na odlíšenie jednotlivých telies Slnečnej sústavy. Ak by bolo dopadajúce teleso skutočne odlišnou protoplanétou, malo by odlišné izotopické zloženie než Zem a odlišné zloženie by potom mal aj výsledný zmiešaný materiál. Aby sa predišlo narušeniu obežnej dráhy Zeme, kolízia by podľa názoru niektorých vedcov musela byť nepravdepodobne jemná, "prakticky by bolo potrebné, aby niekto zadržal objekt veľkosti Marsu tesne nad Zemou a následne ho pustil".
Projekty osídľovania vesmíru Vytvoril projekty na výstavbu priemyselných zariadení a osídlení na obežnej dráhe okolo Zeme. Potrebné suroviny mali byť získavané z Mesiaca. Bol zástancom migrácie do medziplanetárneho priestoru a ďalšej evolúcie uskutočňujúcej sa už mimo povrch planéty Zem. V roku 1977 založil Space Studies Institute.
Slnko Keď Neil Armstrong počas misie Apollo 11 robil stereoskopické fotografie povrchu Mesiaca, videl trblietavé škvrny, ktoré vyzerali ako - a ukázalo sa, že sú - sklo. Astrofyzik Thomas Gold analyzoval fotografie a navrhol, že sklovina by mohla byť dôsledkom "veľmi malého výbuchu podobného novu" zo Slnka. Bradley Schaefer, profesor astronómie a astrofyziky, neskôr súhlasil, že ide o presvedčivý argument pre jav, ktorý by sme dnes nazvali slnečná mikronova, ktorá by sa vyskytla pred menej ako 30 000 rokmi. Tieto škvrny boli pozorované aj na odvrátenej strane Mesiaca počas misie Čchang-e 4 Čínsky národný kozmický úrad v roku 2019 a pôvodne sa predpokladalo, že ide o gél. Tím naznačil, že sklo nemohlo vzniknúť pri náraze, ktorý vytvoril kráter, v ktorom sa našlo. Objekt by nebol dostatočne veľký, aby vytvoril potrebné teploty.
Umelecká predstava lunárnej základne Kolonizácia Mesiaca je možné vytvorenie trvalej ľudskej prítomnosti na Mesiaci. Spisovatelia sci-fi a zástancovia vesmírneho výskumu vidia osídlenie Mesiaca ako logický krok v expanzii ľudstva mimo Zem, keďže umožní získať ekonomickú, ťažobnú a výskumnú stanicu blízko Zeme. Vďaka svojej blízkosti k Zemi je Mesiac hlavným a logickým kandidátom na vytvorenie prvej stálej základne ľudstva vo vesmíre. Na telese sa nachádzajú ako zásoby vody, ktoré by sa dali použiť na výrobu kyslíka a paliva, ale tiež bohaté energetické a surovinové zdroje, ktoré by sa dali využiť na ďalšiu kolonizáciu vesmíru napríklad v podobe cesty na Mars.
Pôvod Sklon mesačnej orbity robí možnosť, že by sa Mesiac vytvoril spolu so Zemou, alebo že by bol zachytený neskôr, nepravdepodobnou. Jeho pôvod je predmetom mnohých vedeckých debát. Jedna z dávnejších špekulácií – teória odtrhnutia predpokladala, že sa Mesiac odtrhol zo zemskej kôry vplyvom odstredivej sily, zanechávajúc za sebou dnešné oceánske dno ako jazvu. Tento koncept by však vyžadoval príliš rýchlu počiatočnú rotáciu Zeme. Niektorí si mysleli, že sa Mesiac sformoval inde a bol zachytený na terajšiu obežnú dráhu ( teória zachytenia ). Iní dávali prednosť teórii spoločného vzniku , podľa ktorej vznikli Zem a Mesiac zhruba v rovnakom čase z akreačného disku. Táto teória však nevie vysvetliť nedostatok železa na Mesiaci. Ďalší navrhli, že sa Mesiac mohol sformovať z úlomkov zachytených na obežnú dráhu po kolízii asteroidov alebo planetesimál. Teória dvoch mesiacov , ktorá je podložená počítačovým modelom, hovorí o dvoch telesách, ktoré pôvodne obiehali Zem, ale časom sa v malej rýchlosti zrazili (okolo 7000 km/hod). Väčšie teleso malo mať trojnásobok hmotnosti menšieho. Táto teória dobre vysvetľuje asymetrie v zložení Mesiaca. V súčasnosti sa prijíma Teória veľkého impaktu , podľa ktorej Mesiac pochádza z vyvrhnutého materiálu po kolízii formujúcej sa žeravej Zeme s planetesimálou veľkosti Marsu (pracovne nazývanou Theia). Geologické obdobia Mesiaca sú definované na základe datovania rôznych významných impaktov v mesačnej histórii. Slapové sily deformovali predtým žeravý Mesiac do tvaru elipsoidu s jeho hlavnou osou nasmerovanou k Zemi. Vek Analýza vzoriek hornín (pomer vzácnych rádioaktívnych prvkov) z misií Apollo určila vek Mesiaca na 50 miliónov rokov po vzniku slnečnej sústavy.
Miesto pristátia Pohľad na miesto pristátia, ktoré urobil Lunárny prieskumný orbiter LRO, Chang e 4 - Lander (vľavo) a Rover (vpravo) na povrchu Mesiaca (8. februára 2019). Panoráma miesta pristátia Miesto pristátia je kráter Von Kármán, ktorý sa nachádza v blízkosti južného pólu, v panve South Pole - Aitkien. Táto panva je najväčším impaktným kráterom na Mesiaci a dokonca najväčším známym v Slnečnej sústave. Má priemer približne 2 500 km a hĺbku až 12 km. Je tiež najstarším a mohol by tak obsahovať informácie o najhlbšej histórii sústavy Zem-Mesiac. Ide naozaj o veľmi atraktívny cieľ, jeden z najzaujímavejších, ktoré na Mesiaci existujú. Theodore von Kármán bol doktorandom Qian Xuesena, zakladateľa čínskeho vesmírneho programu. Pokiaľ ide o jeho zloženie, obsahuje asi 10 % hmotnostných oxidu železitého (FeO) a 4 až 5 častí na milión tória, ktoré sa použilo ako náhrada za urán ako jadrové palivo na niekoľkých tóriových reaktoroch.
Hlavné typy tvrdení  Kompletný podvod – tvrdenie, že údajne celý program pristátí na Mesiaci bol sfalšovaný. Podľa neho rôzne zdroje tvrdia, že technológia na vyslanie človeka na Mesiac nebola dostatočne vyvinutá a/alebo Van Allenove pásy žiarenia znemožňovali let na Mesiac. Čiastočný podvod/pristátia bez posádky – Bart Sibrel tvrdí, že Apollo 11 a kozmonauti sfalšovali svoj obeh okolo Mesiaca a ich prechádzanie sa na mesačnom povrchu bolo vyrobené trikovou fotografiou a nikdy sa nedostali ďalej ako na polcestu k Mesiacu. Túto verziu zastávajú tí, ktorí pripúšťajú existenciu laserových zrkadiel a iných pozorovateľných telies na Mesiaci vyrobených človekom. Marcus Allen predniesol tento argument, keď povedal: "Chcel by som byť prvý, kto akceptuje teleskopické snímky z miesta pristátia ako silný dôkaz, že človek niečo priniesol na Mesiac." Pokračuje tým, že fotografie landera nedokazujú, že Spojené štáty dostali človeka na Mesiac. "Dostať sa na Mesiac naozaj nie je taký problém. Rusi to dokázali už v roku 1959. Veľký problém je dostať tam ľudí." Tento argument sa zameriava na to, že NASA vyslala robotické misie, pretože úrovne žiarenia vo vesmíre by boli smrteľné pre človeka. Iný variant je, že NASA a jej zmluvné strany sa rýchlo nezotavili z nešťastia Apollo 1, a tak všetky ostatné misie Apollo boli sfalšované, pričom Apollo 14 alebo 15 bola prvá automatická misia. Pristátia s posádkou so záložnými inscenáciami Pristátia s posádkou so zahladením stôp
Zaujímavosť Harrison H. Schmitt, jeden z členov posádky Apolla 17 bol geológ. Išlo o jediného vedca, ktorý sa zatiaľ dostal na povrch Mesiaca.
Ľudia, ktorí vkročili na povrch Mesiaca Do roku 2016 iba títo dvanásti ľudia vkročili na povrch Mesiaca, každý iba v jednej misii. Žiadny človek nevkročil na Mesiac od roku 1972. Neil Alden Armstrong – Apollo 11 – Júl, 1969 Edwin „Buzz“ Aldrin – Apollo 11 – Júl, 1969 Charles "Pete" Conrad – Apollo 12 – November, 1969 (mal sa znova vylodiť aj na palube Apollo 20) Alan Bean – Apollo 12 – November, 1969 Alan Shepard – Apollo 14 – Február, 1971 Edgar Mitchell – Apollo 14 – Február, 1971 David Scott – Apollo 15 – Júl, 1971 James Irwin – Apollo 15 – Júl, 1971 John Young – Apollo 16 – Apríl, 1972 (bol členom aj Apollo 10, bez pristátia) Charles Duke – Apollo 16 – Apríl, 1972 Eugene Cernan – Apollo 17 – December, 1972 (bol členom Apollo 10, bez pristátia) Harrison Schmitt – Apollo 17 – December, 1972
Apollo 11 bolo piatym americkým pilotovaným kozmickým letom v rámci programu Apollo a prvým, pri ktorom ľudia pristáli na Mesiaci. Prvými ľuďmi, ktorí pristáli na Mesiaci, sa v nedeľu 20. júla 1969 o 20:17:39 svetového času (UTC) stali veliteľ Neil Armstrong a pilot lunárneho modulu Edwin „Buzz“ Aldrin. Bolo to po prvýkrát, keď sa človek dostal na iné prirodzené kozmické teleso ako na Zem. Pilot veliteľského modulu Michael Collins bol v tom čase na obežnej dráhe okolo Mesiaca. V pondelok 21. júla o 02:56:15 UTC Armstrong ako prvý človek vstúpil na povrch Mesiaca a povedal: Podľa odhadu viac ako 600 miliónov televíznych divákov na celom svete sledovalo tento historický let. Dosiahnutím povrchu Mesiaca posádka Apolla 11 splnila cieľ vyhlásený 25. mája 1961 prezidentom Spojených štátov Johnom F. Kennedym – do konca desaťročia pristáť na povrchu Mesiaca a bezpečne sa vrátiť späť na Zem.
Využitie Stála základňa na Mesiaci poskytuje značné možnosti využitia, ktoré na Zemi nie je možné. Či už ide o ideálne pozorovacie miesto (nie je tam atmosféra, rušivé žiarenie zo Zeme), tak aj potenciálne ekonomická základňa, ktorá by poskytovala suroviny pre ďalšie kozmické misie, či tiež v neskoršej fáze ako značné turistické lákadlo. Obývateľná základňa Obytná bunka pri testovaní v NASA Keďže na Mesiaci nie je atmosféra, dopadá na jeho povrch veľké množstvo kozmického žiarenia, radiácie a meteoridov. To obmedzuje možnosti dlhodobého zotrvania človeka na jeho povrchu. Obývateľná základňa by sa tak buď musela stavať z materiálu s dostatočne masívnych stien s tienením (pozri Polohrúbka materiálu) , a odolnosťou, čo by predražovalo ich konštrukciu a náklady na dopravu. Druhým variantom radiačnej a protimeteorickej ochrany je ( ISRU - využitie miestnych zdrojov ), obsypať, alebo obložiť konštrukciu regolitom, alebo umiestniť základňu pod povrch. Ďaľším variantom je využitie lávových tunelov, alebo niektorého z kráterov, ktorý by sa nechal zastrešiť a napustiť atmosférou. Tým by sa získala veľká obytná plocha, ktorá by bola chránená. Nekryté a vstupné časti základne budú musieť byť chránené protimeteorickým štítom. Oproti tomu panujú obavy z prerazenia krytu kráteru napríklad meteoritom. Objavili sa tiež plány na prechodné ubytovanie v špeciálnych nafukovacích stanoch, ktoré by sa dali ľahko zložiť a dopraviť na povrch. Ekonomický prínos Ekonomický prínos by najskôr prúdil z turistiky, neskôr eventuálne aj z ťažby surovínm (pokiaľ technológia pokročí natoľko, že výnosy prevýšia náklady na ťažbu). Ťažba surovín Na Mesiaci by sa v budúcnosti mohol ťažiť napr. vzácny izotop hélia hélium-3, ktorý by slúžil ako palivo pre nukleárnu fúziu. Doprava z Mesiaca Doprava by mohla prebiehať podobne ako napr. pri programe Apollo, uvažuje sa aj o stavbe magnetického katapultu alebo orbitálneho výťahu. Vedecké využitie Mesiaca Dá sa predpokladať, že prvými obyvateľmi Mesiaca budú prevažne vedci a technici, ktorí sa budú venovať projektom, ktoré by mali priniesť ľudstvu ďalšie poznatky. Medzi najlukratívnejší projekt, ktorý je v súčasnosti podrobne spracovávaný, je postavenie veľkého rádioteleskopu na odvrátenej strane Mesiaca v niektorom z kráterov. Tento rádioteleskop by bol dokonale odtienený od rušivých faktorov, ktoré sa vyskytujú na Zemi, čo by mu umožňovalo „počúvať“ nočnú oblohu s omnoho lepšími výsledkami než súčasné veľké teleskopy na povrchu Zeme. Okrem tohto teleskopu sa odvrátená strana hodí aj na výstavbu sledovacích teleskopov, či prípadne obrovských teleskopov, ktoré by neboli limitované tak silnou gravitáciou ako na Zemi (na druhej strane sa dá predpokladať, že podobné prístroje je výhodnejšie umiestniť do libračného bodu, kde nepôsobí gravitácia žiadna). Mesiac tiež poskytuje obrovský potenciál pre pozorovanie Slnka a pre ďalšie vedecké pokusy, ktoré vyžadujú menšiu gravitáciu.
Misie  Surveyor 1 – štart 30. mája 1966, prvé úspešné americké pristátie na Mesiaci 2. júna 1966 Surveyor 2 – štart 20. septembra 1966, neúspešné pristátie, sonda sa zrútila blízko krátera Kopernik 23. septembra 1966 Surveyor 3 – štart 17. apríla 1967, úspešné pristátie na Mesiaci 20. apríla 1967, blízko tejto sondy neskôr pristálo Apollo 12 Surveyor 4 – štart 14. júla 1967, neúspešné pristátie 17. júla 1967 Surveyor 5 – štart 8. septembra 1967, úspešné pristátie na Mesiaci 11. septembra 1967 Surveyor 6 – štart 7. novembra 1967, úspešné pristátie na Mesiaci 10. novembra 1967 Surveyor 7 – štart 7. januára 1968, úspešné pristátie na Mesiaci 10. januára 1968
Udalosti  1932 – voľby do Ríšskeho snemu v Nemecku vyhrala NSDAP, získala 37,7 % hlasov 1971 – program Apollo: astronauti Apolla 15 sa na Mesiaci stali prvými ľuďmi, ktorí jazdili s kolesovým vozidlom na inom kozmickom telese než Zemi 1999 – NASA plánovane naviedlo sondu Lunar Prospector na povrch Mesiaca, čo bol záver misie, ktorá mala odhaliť zamrznutú vodu na povrchu
Ciele misie Hlavným cieľom letu Apolla 11 bolo doletieť k Mesiacu, pristáť na jeho povrchu a bezpečne sa vrátiť na Zem. Tým by bol splnený cieľ vyhlásený 25. mája 1961 prezidentom Spojených štátov Johnom F. Kennedym – do konca desaťročia dopraviť astronautov na Mesiac a bezpečne ich vrátiť na Zem. Posádka dostala aj niekoľko vedľajších úloh. Priviezť vzorky mesačného materiálu, umiestniť na povrchu Mesiaca televíznu kameru a uskutočniť niekoľko vedeckých experimentov – vykonať merania toku slnečného vetra pomocou hliníkovej fólie zachytávajúcej častice; zanechať tu laserový kútový odrážač k presnému meraniu vzdialenosti Zem – Mesiac a seizmometer.
Ciele misie Štart Apolla 6, 4. apríl 1968 Rok po tragickej smrti astronautov v Apolle 1 pred jeho štartom z rampy LC-34 na Cape Kennedy bola vyslaná už tretia loď bez posádky na obežnú dráhu Zeme s cieľom otestovať návrat lode po simulovanom oblete Mesiaca do atmosféry Zeme druhou kozmickou rýchlosťou.
Let k Mesiacu trval tri dni. Vo voľných chvíľach astronauti odpočívali pri hudbe, Neil Armstrong si za týmto účelom vyžiadal dve skladby – Novosvetskú symfóniu Antonína Dvořáka, ktorú si obľúbil už keď hral v univerzitnom koncertnom súbore, a album Music out of the Moon Samuela Hoffmana. Asi v polovici cesty prišiel čas na korekciu dráhy. Dňa 19. júla po 17:21 UTC nad odvrátenou stranou Mesiaca Apollo prešlo na obežnú dráhu okolo Mesiaca. Na druhý deň, 20. júla o 17:47 UTC, sa Armstrong a Aldrin v lunárnom module odpojili od veliteľského modulu, v ktorom zostal Collins. O 19:05 ich motor lunárneho modulu (DPS) naviedol na zostupovú dráhu s najnižším bodom vo výške 13 km nad mesačným povrchom. O 20:05 zapálili DPS druhýkrát a začali vlastný zostup.
Ciele misie Štart Apolla 4, 9. november 1967 Desať mesiacov po tragickej smrti astronautov v Apolle 1 pred jeho štartom z rampy LC-34 na Cape Kennedy bola vyslaná na obežnú dráhu Zeme prvá loď bez posádky. Pri tomto lete sa prvýkrát vyskúšala raketa Saturn V a tepelný štít kozmickej lode Apollo pri vstupe do atmosféry druhou kozmickou rýchlosťou. Okrem tejto hlavnej úlohy sa preverila činnosť riadiaceho strediska v Houstone v spolupráci s ďalšími sledovacími stanicami a loďami na oceáne.
right|Posádka Apolla 11. Zľava doprava: Neil Armstrong, Michael Collins a Buzz Aldrin Dvadsaťštyri astronautov bolo na alebo v blízkosti Mesiaca. Dvanásť z nich pristálo a chodilo po jeho povrchu. Všetci to boli muži zo Spojených štátov amerických (Eugene Cernan pôvodom zo Slovenska ) , ktorí cestovali na Mesiac v rámci programu Apollo americkej vesmírnej agentúry NASA v čase od decembra 1968 do decembra 1972. Okrem týchto 24 ľudí žiadny iný človek neopustil obežnú dráhu Zeme (do vzdialenosti väčšej ako niekoľko stoviek kilometrov); vzdialili sa od Zeme na väčšiu vzdialenosť, ako ktokoľvek iný.
Ľudia, ktorí sa priblížili k Mesiacu bez pristátia Na všetkých vymenovaných misiách sa zúčastnili traja astronauti. Jeden ostal na orbite Mesiaca, pokiaľ druhí dvaja pristáli na povrchu. Ďalšie misie Apollo 8, Apollo 10 a Apollo 13 mali trojčlennú posádku a dostali sa do blízkosti Mesiaca (vstúpili na orbitu Mesiaca – prvé dve misie, kým Apollo 13 len preletelo okolo). Takže ďalších dvanásť ľudí sa dostalo do blízkosti Mesiaca: Frank Borman – Apollo 8 Jim Lovell – Apollo 8, Apollo 13 Bill Anders – Apollo 8 Tom Stafford – Apollo 10 Michael Collins – Apollo 11 Dick Gordon – Apollo 12 (bol naplánovaný na vylodenie s misiou Apollo 18) Jack Swigert – Apollo 13 Fred Haise – Apollo 13 (bol naplánovaný na vylodenie s misiou Apollo 19) Stuart Roosa – Apollo 14 (bol naplánovaný na vylodenie s misiou Apollo 21) Al Worden – Apollo 15 Ken Mattingly – Apollo 16 Ronald Evans – Apollo 17 Lovell, Young a Cernan boli jediní traja astronauti, ktorí boli na dvoch mesačných misiách. Z týchto troch iba Lovell nevkročil na mesačný povrch. Lovell a Haise sa mali dostať na povrch, ale porucha Apolla 13 im to znemožnila.
35. výročie right|Posádka Apolla 11 v Bielom dome pri príležitosti 35. výročia prvého pristátia ľudí na Mesiaci. Zľava doprava: Michael Collins, prezident USA George W. Bush, Neil Armstrong a Buzz Aldrin Dňa 20. júla 2004, pri príležitosti 35. výročia prvého pristátia ľudí na Mesiaci, NASA usporiadala oslavu, na ktorej sa zúčastnilo veľa bývalých astronautov. Konala sa v Národnom múzeu letectva a kozmonautiky vo Washingtone, D. C. Nasledujúci deň prijal astronautov Apolla 11 prezident George W. Bush.
Apollo 17 bolo posledným americkým pilotovaným kozmickým letom v rámci programu Apollo a šiestym, pri ktorom ľudia pristáli na Mesiaci. Výprava Apolo 17 mierila do údolia Taurus-Littrow na východnej pologuli Mesiaca, pričom posádka vykonala tri výstupy na jeho povrch. Posledným človekom na Mesiaci v 20. storočí sa stal Eugene Cernan, astronaut so slovenskými a českými koreňmi. Apollo 17 bolo zároveň jedinou misiou programu Apollo, ktorej sa zúčastnil profesionálny vedecký pracovník, geológ Harrison Schmitt. Astronauti doviezli späť na Zem 110,52 kg mesačných vzoriek.
Vývoj programu Apollo V roku 1967 bol nevyhlásený súboj o Mesiac medzi Spojenými štátmi a Sovietskym zväzom v plnom prúde. Preto vývoj novej kozmickej lode na mesačnú výpravu prebiehal vo veľkej rýchlosti. Prvá kozmická loď bola dodaná na kozmodróm na Cape Kennedy už v auguste 1966. Dodávku získala firma North American Aviation napriek tomu, že nevyhrala výberové riadenie. Dokázala si pomôcť vďaka zákulisným jednaniam.
Externé odkazy  Populárne piesne o Mesiaci (po anglicky)
Hudobné video Prvá polovica hudobného videa bola natočená v aute (1968 Mercury Monterey convertible, v ktorom Billie Joe Armstrong, Mike Dirnt a Tré Cool žúrujú a jazdia po meste. V druhej polovici sú v bare a vystrájajú, pričom každý z nich má iný charakter.
Priebeh letu Raketa Saturn IB (SA-204) odštartovala s loďou a lunárnym modulom v pondelok 22. januára 1968 o 22:48:09 svetového času (UTC) z Cape Kennedy. Po postupnom odhodení oboch stupňov nosnej rakety sa Apollo dostalo na obežnú dráhu vo výške 162 – 214 km nad povrchom Zeme. Z austrálskej sledovacej stanice v Canberre sa na pokyn aktivoval adaptér modulu SLA, odpojil sa tretí stupeň nosnej rakety (zanikol v atmosfére po troch rokoch), kužeľový kryt nahrádzajúci veliteľskú a servisnú sekciu a potom už lunárny modul letel samostatne. Tým bol program letu naplnený a NASA vyhlásila, že lunárny modul už nepotrebuje skúšať v bezpilotnom režime druhýkrát (ušetrí sa tak jedna raketa). Apollo 5 aj oddelene letiaci lunárny modul po úspešnej skúške na druhý deň zanikli v atmosfére. Pristátie žiadnej časti tohto Apolla na Zemi nebolo v pláne.
Ciele misie Štart Apolla 5, 22. január 1968 Rok po tragickej smrti astronautov v Apolle 1 pred jeho štartom z rampy LC-34 na Cape Kennedy bola vyslaná na obežnú dráhu Zeme loď bez astronautov s cieľom otestovať 14 360 kg ťažký lunárny modul (LM-1), vyrobený americkou firmou Grumman. Počas testu sa mali vyskúšať motory oboch stupňov mesačnej sekcie v prostredí vesmírneho vákua. Štart sa uskutočnil pomocou nosnej rakety Saturn IB, ktorá mala byť pôvodne použitá pre Apollo 1. Odklad letu až na január 1968 bol spôsobený vynútenými prestavbami podľa požiadaviek vyšetrovacej komisie aj prejavujúcimi sa drobnými závadami počas odpočítavania. Modul bol identický s verziou plánovanou pre použitie pri lete na Mesiac, chýbali mu iba pre tento skúšobný let nepotrebné podperné nohy.
Následky nehody Pamätná doska venovaná posádke Apolla 1 na štartovacom komplexe 34 na Cape Canaveral Iróniou osudu v deň pohrebu posádky Apolla 1 zhoreli na základni Brooks v Texase dvaja vojenskí piloti pri pokuse v komore s kyslíkovou atmosférou. Na následky požiaru v atmosfére naplnené kyslíkom zomrel v roku 1961 aj sovietsky kozmonaut Valentin Bondarenko, keď po ukončení lekárskych testov ním odhodený kúsok vaty namočený v etanole dopadol na žeravú elektrickú dosku. Táto nehoda však bola Sovietskym zväzom dlho utajovaná. Po analýze príčin nehody došlo k prijatiu mnohých opatrení, z ktorých najvýznamnejšie bolo, že pre zmiernenie rizika požiaru bola atmosféra veliteľského modulu Apolla v čase, keď raketa stojí na štartovacej rampe alebo sa nachádza v predorbitálnej fáze vzletu, tvorená zmesou 60% kyslíka a 40% dusíka. Bola vykonaná náhrada všetkých horľavých materiálov, napr. tzv. nehorľavou textíliou beta a zmeny v systéme otvárania vstupného prielezu. Prvý letový riaditeľ NASA, Chris Kraft, vyslovil zaujímavý názor, že požiar Apolla 1 celý program Apollo podstatne urýchlil. Dôkladným rozobratím lode po nehode sa totiž odhalilo množstvo ďalších porúch, ktoré by v prípade, že by let AS-204 odštartoval, boli odhaľované až postupne. NASA rozhodla, že neuskutočnený tragický let AS-204 bude niesť označenie Apollo 1 a nasledujúci let, t. j. štvrtý uskutočnený let programu Apollo, ponesie označenie Apollo 4 . Žiadnemu letu tak nebolo priradené označenie Apollo 2 či Apollo 3 . Po nehode bola raketa Saturn IB odobratá zo štartovacej rampy a po vykonaní údržby sa použila pri lete Apollo 5. Prvým uskutočneným pilotovaným letom programu Apollo bol let Apollo 7.
V roku 1962 prešiel do oddielu astronautov NASA. Jeho prvým kozmickým letom bola misia Gemini 8 v marci 1966. Počas nej sa loď Gemini 8 stretla a spojila s bezpilotným raketovým stupňom Agena TV-8. Astronauti Armstrong a David Scott tak uskutočnili prvé spojenie dvoch telies na obežnej dráhe. Druhým a posledným letom Armstronga bola misia Apollo 11. Zatiaľ čo Michael Collins krúžil vo veliteľskom module okolo Mesiaca, Neil Armstrong a Buzz Aldrin 20. júla 1969 ako prví ľudia pristáli na Mesiaci. Armstrong 21. júla vystúpil ako prvý človek na jeho povrch, čím sa stal svetovo známou osobnosťou.
Rekordy Lance Armstrong na Tour de France, 2004 Štyria jazdci vyhrali Tour päťkrát: Jacques Anquetil (Francúzsko) v rokoch 1957, 1961, 1962, 1963 a 1964; Eddy Merckx (Belgicko) v rokoch 1969, 1970, 1971, 1972 a 1974; Bernard Hinault (Francúzsko) v rokoch 1978, 1979, 1981, 1982 a 1985; Miguel Indurain (Španielsko) v rokoch 1991, 1992, 1993, 1994 a 1995 (ako prvý vyhral päťkrát po sebe). Lance Armstrong (USA) síce vyhral Tour de France sedemkrát (v rokoch 1999 – 2005), no tituly mu boli kvôli dopingu odobrané a ročníky tak zostali bez víťaza. Čo sa týka národnosti, najviac pretekov vyhrali Francúzi (36 pretekov), nasledovaní Belgičanmi (18), Talianmi (10), jazdcami Španielska (8), Veľkej Británie (5), Luxemburska (4), USA (3), Slovinska, Švajčiarska a Holandska (2) a Írska, Dánska, Nemecka, Kolumbie a Austrálie (1).
Misie bez posádky Misia Dátum štartu Gemini 1 8. apríl 1964 Gemini 2 19. január 1965 }
Externé odkazy  Oficiálna stránka Zhodnotenie programu Gemini v časopise Letectví + kosmonautika Gemini Gemini Gemini
Augmented Target Docking Adapter pre misiu Gemini 9 Augmented Target Docking Adapter (skratka ATDA ) bola cieľová družica s dĺžkou 5,7 m, hmotnosťou 770 kg. Použila sa pri experimente spojenia družíc na obežnej dráhe pri lete Gemini 9. Kategória:Umelé družice Zeme Kategória:Technologické družice Kategória:Umelé družice USA Kategória:Program Gemini
Parametre misie  Hmotnosť: 6800 kg Perigeum: 193 km Apogeum: 246 km Inklinácia: 51,65° Doba obehu: 88,67 min
Gemini 3 bol prvý americký pilotovaný kozmický let v rámci programu Gemini. Zároveň išlo o prvý americký let do vesmíru s viacčlennou posádkou a tiež prvý pilotovaný let s použitím rakety Titan II GLV. Hlavným cieľom letu bolo preverenie manévrovacích schopností novej dvojmiestnej kozmickej lode. Pri tomto lete kozmická loď s ľudskou posádkou po prvýkrát v histórii aktívne menila parametre svojej obežnej dráhy. Misia bola hodnotená veľmi úspešne.
Popis lode Model kozmickej lode Gemini Kozmická loď Gemini bola dvojmiestna. Z toho je odvodený aj názov – Gemini znamená v latinčine Blíženci, čiže dvaja. Loď mala kužeľovitý tvar s maximálnym priemerom 3 metre, dĺžkou 5,6 metra a hmotnosťou 3,6 tony. Skladala sa z troch úsekov: prvým bola kabína pre astronautov, druhým úsek so zásobami pohonných hmôt a tretím úsek s brzdiacimi raketovými motormi. Loď bola prispôsobená iba na jeden let a na Zem sa vracala iba kabína s kozmonautmi, ktorá pristávala na vode. Z kabíny bolo možné vystúpiť do otvoreného priestoru. Na špici kabíny sa nachádzalo rádiolokačné zariadenie a aktívny spojovací uzol. Uskutočnili sa len dva nepilotované lety: Gemini 1 a Gemini 2.
Stretnutie kozmických lodí Gemini 6 a Gemini 7 na obežnej dráhe, december 1965 Program Gemini bol americký vesmírny program pilotovaných letov do vesmíru, ktorý sa uskutočnil pod vedením NASA. Prebiehal v rokoch 1965 až 1966. Bol priamym pokračovaním programu Mercury.
Priebeh letu Štart sa uskutočnil 11. novembra 1966 na Floride z mysu Kennedy pomocou nosnej rakety Titan II GLV. Posádku Gemini 12 tvorili veliaci pilot James Lovell a pilot Edwin „Buzz“ Aldrin. Astronauti štyrikrát precvičili stretnutie a spojenie s cieľovým telesom Agena (COSPAR 1966-103A), vykonali tri výstupy z kabíny (tzv. EVA) a 14 vedecko-technologických experimentov. Aldrin tiež absolvoval dlhší pobyt vo vesmíre na 30-metrovom lane spojený s prácou na paneloch Ageny. Pretože palivové čerpadlo Ageny malo poruchu, oproti predchádzajúcim misiám nebola zvýšená obežná dráha komplexu oboch telies, ale naopak znížená. To umožnilo preletieť oblasťou slnečného zatmenia, ktoré bolo vyfotografované z okna kabíny. Kabína Gemini 12 pristála automaticky riadená palubným počítačom po takmer štvordňovom lete na padáku na hladine Atlantiku, asi 5 km od lietadlovej lode USS Wasp , ktorá astronautov vyzdvihla.
Pozadie Začiatkom 60. rokov 20. storočia Sovietsky zväz v kozmických pretekoch jasne viedol nad Spojenými štátmi. V roku 1957 Sovieti vypustili Sputnik 1, prvú umelú družicu a 12. apríla 1961 sa Jurij Gagarin stal prvým človekom, ktorý cestoval do vesmíru. 25. mája 1961 prezident USA Kennedy oznámil, že Amerika sa pokúsi do konca dekády pristáť na Mesiaci. V tom čase jedinou skúsenosťou Spojených štátov s pilotovanými kozmickými loďami bol 15 minútový suborbitálny let lode Freedom 7 s astronautom Alanom Shepardom. Žiadna raketa na svete by v tom čase nebola schopná vyniesť naraz celú kozmickú loď na Mesiac. Raketa Saturn I bola síce vo vývoji, ale ešte neletela. Aj tak by kvôli svojej malej veľkosti bolo nutných viacero štartov na vynesenie všetkých súčastí lunárnej kozmickej lode. Na začiatku plánovacieho procesu NASA uvažovala o troch hlavných spôsoboch letu na Mesiac: Spojenie na zemskej orbite, Priamy let a Spojenie na lunárnej orbite. Ako prvý NASA zavrhla návrh na spojenie na orbite Mesiaca (s odôvodnením, že takéto spojenie by malo prebehnúť najprv na zemskej orbite). Nakoniec sa rozhodlo, že spojenie na zemskej orbite je najrýchlejší a najľahší spôsob ako dosiahnuť cieľ, ktorý vytýčil prezident Kennedy.
Emblém misie a mená modulov Emblém misie Emblém misie Apollo 11 navrhol Collins, pričom mal symbolizovať mierumilovný a americký charakter prvého pristátia na Mesiaci. Lovell navrhol použiť orliaka bielohlavého, symbol Spojených štátov z amerického štátneho znaku. Collins potom nakreslil obraz orla vznášajúceho sa nad povrchom Mesiaca so Zemou v pozadí a nápisom Apollo Eleven . Armstrong zamietol pre cudzincov nezrozumiteľné anglické slovo eleven , po váhaní nad rímskymi číslicami sa zhodli na Apollo 11 . Inštruktor Tom Wilson astronautom poradil olivovú ratolesť ako symbol mierumilovnosti výpravy, umiestnili ju orlovi do zobáka. Vedenie NASA usúdilo, že prázdne orlove pazúry nad Mesiacom vyzerajú príliš uchvatiteľsky, a preto olivovú vetvu presunulo do nich. Posádka sa rozhodla neuviesť svoje mená na embléme, aby reprezentoval všetkých, ktorí prispeli k pristátiu na Mesiaci. Potom, čo posádka Apolla 10 pomenovala svoju loď Charlie Brown (veliteľský modul) a Snoopy (lunárny modul), podľa postáv z komiksu Peanuts, asistent manažéra pre styk s verejnosťou, Julian Scheer, napísal riaditeľovi Strediska pilotovaných letov ( Manned Spacecraft Center ), aby požiadal posádku Apolla 11 o serióznejšie pomenovanie lode. Najprv boli používané mená Snowcone a Haystack , ale posádka sa ich rozhodla zmeniť. Pre veliteľský modul vybrala meno Columbia , po Columbiade , obrom dele z románu Julesa Verna Cesta na Mesiac . V románe delo, umiestnené na Floride, vystrelí náboj s tromi dobrodruhmi, ktorí obletia Mesiac a vrátia sa na Zem. Columbia je tiež tradičná ženská personifikácia USA. Lunárny modul dostal meno Eagle (orol) podľa orla v embléme výpravy.
Predtým, než sa stal astronautom, slúžil ako pilot v americkom námorníctve, pričom bojoval vo kórejskej vojne. Po odchode z námorníctva vyštudoval letecké inžinierstvo na Purdueovej univerzite a stal sa skúšobným pilotom Národného poradného výboru pre letectvo (NACA) v dnešnom Armstrongovom leteckom výskumnom stredisku, kde sa pri viac než 900 letoch zúčastnil testov mnohých typov lietadiel. Od roku 1958 sa postupne zapojil do programu amerického vojenského letectva, Man In Space Soonest (Človek vo vesmíre čo najskôr), testovania raketového lietadla North American X-15 a vývoja raketoplánu Boeing X-20 Dyna-Soar.
Život  Mladosť a výcvik Vyrastal v Lancasteri v Južnej Karolíne. Spoločne s otcom jazdil na lov, chytať ryby a neskôr svoje záľuby rozšíril aj na golf. Po absolvovaní základnej a strednej školy nastúpil do Akadémie admirála Farraguta na Floride. S vynikajúcim prospechom ju ukončil a so štipendiom pokračoval v štúdiách na United States Naval Academy v Annapolise. Tam získal diplom inžiniera námorných vied. Potom sa rozhodol lietať, v Georgii absolvoval základný letecký výcvik a neskôr sa zacvičil na lety s vrtuľníkom a na lietadlo F-86. Bol poslaný na vojenskú službu do Európy, vtedajšej NSR. Po troch rokoch sa v roku 1961 vrátil do USA a rozhodol sa študovať ďalej, tentokrát na Massachusetts Institute of Technology. V roku 1964 tam získal diplom inžiniera letectva a astronautiky. Nastúpil ako testovací letec a neskôr inštruktor na základni Edwards a v apríli 1966 bol prijatý do NASA do tímu kozmonautov. V tom čase bol ženatý a mal dvoch chlapcov. Lety do vesmíru Odštartoval v kozmické lodi Apollo 16 spolu s kozmonautmi Youngom a Mattinglym z mysu Canaveral na jar roku 1972. Cieľom expedície bolo pristáť a vystúpiť na Mesiac. Zatiaľ čo na obežnej dráhe Mesiaca krúžil Mattingly, tak Young s Dukom na Mesiaci pristáli a strávili tam 71 hodín. Duke bol desiatym človekom, ktorý na povrch Mesiaca vystúpil. Po skončení prieskumu sa vrátili na obežnú dráhu a potom celá trojica v poriadku pristála na hladine Tichého oceánu po 11 dňoch vo vesmíre. Apollo 16 ( 16. apríl 1972 – 27. apríl 1972) Po lete K 1. januáru 1976 z NASA aj z armády odišiel v hodnosti plukovníka vojenského letectva a venoval sa súkromnému podnikaniu. V roku 2005 bol na návšteve v Prahe a Brne, spojenej s prednáškou a rozdávaním autogramov, vystúpením v televízii Nova.
Životopis Absolvoval vojenskú leteckú akadémiu a potom lietal ako pilot, aj vo Vietname. Mal nalietaných 5000 hodín. Oženil sa s Alicou Scottovou a mal s ňou dve deti. Žil aj študoval na Honolulu – Tahiti. U NASA bol medzi astronautov registrovaný od 23. mája 1984 do 10. marca 1995. Zomrel v Houstone na rakovinu kože.
Námorníctvo ho povolalo do služby v januári 1949. Na základni Pensacola absolvoval 18-mesačný letecký výcvik počas ktorého získal kvalifikáciu námorného letca schopného slúžiť na lietadlových lodiach. Dňa 16. augusta 1950, dva týždne po jeho dvadsiatych narodeninách, námorníctvo Armstronga informovalo, že je plne kvalifikovaný námorný letec.  Pridelený bol na základňu v San Diegu, o dva mesiace neskôr prešiel k 51. stíhacej peruti (VF-51) vyzbrojenej prúdovými stíhačkami F9F Panther. S týmto lietadlom po prvýkrát vzlietol 5. januára 1951. V júni 1951 po prvýkrát pristál na lietadlovej lodi USS Essex. Koncom júna eskadra na palube lietadlovej lode Essex vyrazila do kórejskej vojny.
Posádka Let uskutočnila trojčlenná posádka: Neil A. Armstrong (letel na misiách Gemini 8 a Apollo 11 ), veliteľ Michael Collins (letel na misiách Gemini 10 a Apollo 11 ), pilot veliteľského modulu Edwin E. „Buzz“ Aldrin, Jr. (letel na misiách Gemini 12 a Apollo 11 ), pilot lunárneho modulu Záložná posádka James A. Lovell, Jr., veliteľ William A. Anders, pilot veliteľského modulu Fred W. Haise, Jr., pilot lunárneho modulu Podporná posádka Ken Mattingly (CAPCOM) Ronald Evans (CAPCOM) William Pogue John Swigert Charles Duke (CAPCOM) Bruce McCandless II (CAPCOM) James Lovell (CAPCOM) William Anders (CAPCOM) Fred Haise (CAPCOM) Don L. Lind (CAPCOM) Owen K. Garriott (CAPCOM) Harrison Schmitt (CAPCOM) Letoví riaditelia Clifford E. Charlesworth (zelený tím), štart a EVA (výstup do otvoreného vesmíru) Gerald D. Griffin (zlatý tím), záloha pre zelený tím Gene Kranz (biely tím), pristátie na Mesiaci Glynn Lunney (čierny tím), štart z Mesiaca Milton Windler (hnedý tím), plánovanie Posádky pre Apollo 11 boli menované koncom roka 1968. Podľa zavedeného zvyku na miesto hlavnej posádky postúpila záložná posádka o tri čísla nižšieho letu, teda Apolla 8. Tvorili ju Neil Armstrong, Fred Haise a Edwin „Buzz“ Aldrin. Do záložnej posádky prišli James Lovell a William Anders, pričom miesto pilota lunárneho modulu zostalo zatiaľ neobsadené. Predtým v júli 1968 vypadol z posádky Apolla 9 Michael Collins kvôli operácii kostných výrastkov na chrbtici, ktorú podstúpil 23. augusta. Začiatkom roka 1969 získal späť letový status a v Armstrongovej posádke nahradil Freda Haisa, ktorý sa presunul do záložnej posádky. Zloženie hlavnej a záložnej posádky Apolla 11 NASA oficiálne oznámila 9. januára 1969. Podpornú posádku tvorili Ken Mattingly, Ronald Evans, William Pogue a John Swigert. Začiatkom roka 1969 sa William Anders rozhodol, že na jeseň toho istého roku odíde z NASA. Ken Mattingly sa preto pripravoval spolu s ním, aby ho mohol nahradiť, keby bol let Apolla 11 odložený.
Posádka  Neil A. Armstrong (1), veliaci pilot David R. Scott (1), pilot Záložná posádka Charles „Pete“ Conrad, Jr., veliaci pilot Richard F. Gordon, Jr., pilot Podporná posádka R. Walter Cunningham (Cape CAPCOM) James A. Lovell, Jr. (Houston CAPCOM)