TUKE-KEMT/reranking-skquad huggingface dataset:
Ulysses bola kozmická sonda určená na výskum Slnka. Meno sondy „Ulysses“ je rímske meno Odyssea. Sonda bola spoločným projektom ESA a NASA. Na obežnú dráhu ju vyniesol 6. októbra 1990 raketoplán Discovery pri misii STS-41. Potom sa sonda vydala na dva roky trvajúcu cestu k Jupiteru. Tam objavila, trochu nad rámec svojich povinností, prekvapivo veľký únik prachu z Jupiterovho systému. Zároveň však Jupiter využila ako gravitačný prak, ktorý ju vyhodil na obežnú dráhu so sklonom 79° k rovine ekliptiky. Sonda preto neobieha v rovine, v ktorej obiehajú takmer všetky ostatné sondy, ale takmer kolmo k rovine ekliptiky a tým aj k rovníku Slnka. Sonda obieha po eliptickej dráhe nad pólmi Slnka, vďaka čomu môže pozorovať Slnko tak, ako to nie je možné zo Zeme alebo z roviny ekliptiky. Prvýkrát sa nad južný pól dostala v roku 1994, nad severný o rok neskôr. Okolo Slnka obieha s periodicitou šiestich rokov. Takže druhý prelet nad pólmi Slnka vykonala v rokoch 2000 a 2001. Sonda nesie veľa prístrojov na pozorovanie častíc a žiarenia vychádzajúceho zo Slnka. Má tiež výhodný obežný cyklus. Hneď počas prvého preletu si astronómovia všimli zreteľné rozdiely v počte častíc medzi pólom a rovníkom. Bol ale oveľa menší, ako sa čakalo. Ďalším veľkým prekvapením bolo, že magnetosféra je na juhu silnejšia ako na severe. Počas rokov 2000 – 2001 prechádzalo Slnko búrlivejšou časťou svojho jedenásťročného cyklu, takže nebolo možné vykonať množstvo citlivých pozorovaní. Sondu však zasiahla jedna z obrovitých erupcií a bolo tak možné študovať čo sa stane so slnečnou erupciou vo vzdialenosti 300 miliónov km od Slnka. V roku 2006 bolo Slnko síce opäť v minime svojej aktivity, ale okrem jedenásťročného cyklu má Slnko aj cyklus dvadsaťdvaročný, počas ktorého vždy dôjde k prepólovaniu. Práve preto bol tento prelet z vedeckého hľadiska taký zaujímavý. Mohli sme totiž pomocou rovnakých prístrojov sledovať dve slnečné obdobia a rozdiely medzi nimi. 30. júna 2009 bola činnosť sondy ukončená. Povel na ukončenie práce dostala sonda zo Zeme. Ulysses naďalej obieha Slnko ako neaktívne teleso.
Galileo bola americká planetárna sonda, určená na prieskum planéty Jupiter, jej okolia a systému jej mesiacov, najmä štyroch veľkých tzv. Galileových. Stala sa tiež prvou a do príletu sondy Juno v roku 2016 jedinou umelou družicou tejto planéty. Súčasťou sondy bol aj atmosférický modul, ktorý vstúpil do atmosféry Jupitera a vysielal údaje, až kým ho okolité podmienky nezničili. Orbitálna časť sondy fungovala viac ako 7 rokov, čo bol viac než osemnásobok jej pôvodne plánovanej životnosti. Po skončení činnosti bola taktiež navedená do atmosféry Jupitera, aby v nej zhorela. Sonda bola pomenovaná na počesť renesančného talianskeho vedca a technika Galilea Galileiho, ktorý ako prvý zamieril ďalekohľad na Jupiter a objavil jeho štyri najväčšie mesiace.
Pôvod mena Sonda je pomenovaná na počesť taliansko-francúzskeho astronóma G. D. Cassiniho (1625 – 1712), ktorý sa veľkou mierou zaslúžil o výskum Saturnu a objavil štyri jeho mesiace: Tethys, Dione, Rheu a Iapeta. Medzi jeho ďalšie objavy patrí objav rotácie planét, prvé meranie slnečnej paralaxy a tmavý pás v prstencoch Saturna, ktorý sa nazýva Cassiniho delenie.
Priebeh letu Štart rakety Atlas Centaur so sondou Mariner 9 Sonda bola vyslaná k planéte 30. mája 1971 z Cape Caneveral a k Marsu dorazila 14. novembra 1971. Po brzdiacom manévri a navedení na obežnú dráhu sa stala prvou ľudskou sondou, ktorá sa nachádzala na orbite inej planéty, len tesne pred tým, než sa pri Marse objavili sovietske sondy Mars 2 a Mars 3. Po mesiacoch, počas ktorých zúrila v atmosfére Marsu prachová búrka, zaslala sonda prekvapivo jasné fotografie povrchu, ktoré slúžili pre neskoršie plánovania výskumných misií. Sonda robila pozorovania planéty počas 698 obehov, počas ktorých sa jej podarilo spraviť 7 329 snímok a zmapovať okolo 80 % povrchu (iné zdroje uvádzajú 100 %). Sonda prestala pracovať 27. októbra 1972, keď došiel plyn pre orientačné trysky a bolo rozhodnuté ju vypnúť. Mariner 9 zostal na obežnej dráhe, kde bude krúžiť okolo Marsu asi do roku 2022, keď sa dostane do hustejších vrstiev marsovskej atmosféry. Vplyvom zvyšujúceho sa trenia sa potom rozpadne a jednotlivé časti zhoria alebo dopadnú na povrch planéty. Náklady na misiu dosiahli 137 miliónov amerických dolárov z celkových 554 miliónov dolárov, ktoré boli použité na program Mariner od sond Mariner 1 až po Mariner 10.
S/2007 S 2 je prirodzený satelit planéty Saturn. Jeho objavenie ohlásili Scott S. Sheppard, David C. Jewitt, Jan Kleyna a Brian G. Marsden 1. mája 2007 na základe pozorovaní od 18. januára do 19. apríla 2007. Má priemer okolo a obieha okolo Saturnu v priemernej vzdialenosti v perióde 792,96 dní s inklináciou 176,68° k ekliptike v retrográdnom smere s excentricitou dráhy 0,218. Kategória:Mesiace Saturna Kategória:Astronomické objekty objavené v roku 2007
Externé odkazy  Domovská stránka misie Cassini-Huygens Kategória:Prieskum Saturna Kategória:Planetárne sondy Kategória:Umelé družice Saturna Kategória:Zaniknuté sondy
Priebeh letu Po štarte zo Zeme prekonala sonda Pioneer 11 ako druhé pozemské teleso pás asteroidov. Vzhľadom na to, že jej predchodkyňa, sonda Pioneer 10, preletela radiačnými pásmi Jupitera bez poškodenia a splnila všetky úlohy pri pozorovaní Jupitera a jeho mesiacov, bolo začiatkom roka rozhodnuté, zacieliť sondu Pioneer 11 bližšie k planéte a využiť gravitačného manévru v jeho blízkosti na zacielenie ďalšieho letu k planéte Saturn. Potrebná korekcia dráhy sa uskutočnila 19. apríla 1974. Pozorovanie planéty Jupiter a jej okolia sa začalo 25. novembra 1974. K najväčšiemu priblíženiu k Jupiteru došlo 3. decembra 1974, keď sonda preletela vo výške iba nad hladinou mrakov. Pozorovanie planéty Jupiter a jej okolia skončilo 9. decembra 1974. Po štyriapolročnom prelete medziplanetárnym priestorom dorazila sonda Pioneer 11 ako prvé ľudskou rukou vyrobené teleso do oblasti Saturnu. Štúdium tejto planéty a jej okolia sa začalo 2. augusta 1979. Po riskantnom, ale úspešnom prelete rovinou Saturnových prstencov 31. augusta 1979 (hrozilo možné nebezpečenstvo zrážky s časticami týchto prstencov, ktoré mohli sondu ťažko poškodiť) sonda v ten istý deň preletela pericentrom saturnocentrickej dráhy vo výške nad hladinou mrakov. Sledovanie planéty sonda ukončila 15. septembra 1979. Priblíženie k ďalším planétam Slnečnej sústavy už nebolo možné. Sonda 23. februára 1990 prekročila dráhu planéty Neptún, ale tá sa nachádzala na inom mieste priestoru. Vzhľadom na slabnúce energetické zdroje sondy s ňou NASA ukončila pravidelné spojenie 30. septembra 1995. Posledné slabé signály boli ešte zachytené v novembri toho istého roku. V tej dobe sa Pioneer 11 nachádzal za dráhou Pluta a mieril k hviezde λ Aql v súhvezdí Orla. K nej by mala sonda doraziť asi za 4 milióny rokov.
Misie roku 1996  Mars 96 Rusko s pomocou niektorých európskych krajín chcelo už v roku 1994 vyslať sondu k Marsu, ale došlo k zdržaniu a štart misie Mars 96 sa uskutočnil až v roku 1996. Pre poruchu na nosnej rakete sa sonda však zrútila do Tichého oceánu. Mars Global Surveyor Mars Global Surveyor Nová americká misia bola Mars Global Surveyor, ktorá zopakovala niektoré experimenty zo strateného Mars Observeru. Napriek tomu, že kvôli chybnému vyklopeniu slnečných panelov trvalo brzdenie s pomocou atmosféry trocha dlhšie, sonda bola funkčná až do novembra 2006 a mapovala povrch s rozlíšením 15 metrov. Vďaka novej technológii mohla s rozlíšením rozoznať povrchové sondy. Štart sondy: 7. november 1996; na obežnej dráhe Marsu bola od 12. septembra 1997. 2. novembra sa so sondou stratilo spojenie a podľa vyhlásenia Jet Propulsion Laboratory je nutné považovať ju za stratenú. Mars Pathfinder Rover Sojouner (1997) Povrchová sonda Mars Pathfinder si so sebou niesla aj rover Sojouner, ktorý skúmal zloženie kameňov v okolí sondy a komunikoval cez ňu so Zemou. Pohyboval sa rýchlosťou /s, prešiel takmer okolo sondy Pathfinder a nevzdialil sa od nej na viac ako . Počas 83 dní misie preniesol Sojourner prostredníctvom povrchového modulu Pathfinder 550 snímok a 16 chemických analýz vzoriek. Štart sondy: 4. december 1996; pristátie 4. júla 1997; prerušenie spojenia 27. septembra 1997.
Na základe obehu a rotácie telesa, ako aj rádiových meraní sondy Cassini počas blízkych preletov, Rose-Marie Balandová z Kráľovského observatória v Bruseli predpokladá, že vnútro Titanu je rozdelené na jadro, plášť a kôru. Hrúbka týchto vrstiev sa ešte upresňuje, ale predbežne je odhadovaná na 150 – 200 km u kôry, 5 – 425 u oceánu. Jadro je diferencované iba čiastočne. Kremíkové jadro s priemerom okolo 3400 km je pravdepodobne obalené niekoľkými vrstvami zloženými najmä z vodného ľadu rôznej kryštalickej štruktúry. Titan je príliš malý, aby sám dokázal generovať teplo vo svojom jadre. Napriek tomu je jadro možno horúce ešte od dôb vzniku, alebo je zahrievané slapovými silami Saturnu. V takom prípade sa môže medzi horúcim jadrom a ľadovou kôrou na povrchu nachádzať tekutá vrstva tvorená chladnou slanou vodou s malou prímesou amoniaku (čpavku), síry, dusíka a vápnika. To potvrdzujú aj odrazy rádiových signálov. Existenciu takejto vrstvy podporuje aj objavenie vulkanickej činnosti (tzv. kryovulkanizmus) na Titane. Podľa J. Mitchella je ďalším dôkazom podpovrchového oceánu na Titanu kolísanie rýchlosti jeho rotácie. Tekutina totiž znižuje moment zotrvačnosti jeho povrchu.

Podľa teórie publikovanej v roku 2008 na stránkach časopisu Science sa kôra Titanu pohybuje nezávisle od podpovrchových vrstiev. Pod kôrou by sa totiž mal vyskytovať globálny oceán tvorený vodou a amoniakom. Tento oceán sa musí nachádzať v hĺbkach pod 100 km, pretože ak by sa nachádzal bližšie k povrchu, tak by pri dopade telesa, ktoré vytvorilo obrovský impaktný útvar Menvra, došlo k prelomeniu kôry.
Vyššie stupne Titan 4 mohol štartovať v dvojstupňovej konfigurácii, alebo mohol byť vybavený tretím stupňom Centaur alebo Inertial Upper Stage. Dvojstupňová verzia bola používaná na vynášanie nákladov na nízku obežnú dráhu Zeme. Verzia Titan 4A bola schopná vyniesť 17 110 kg a verzia Titan 4B až 21 680 kg. Ďalšie stupne sa používali na vynášanie nákladov na vyššie obežné dráhy. Centaur G Stupeň Centaur bol vyvinutý na začiatku šesťdesiatych rokov a slúžil na raketách Atlas a starších verziách Titanov. Bol vybavený dvoma kyslíkovodíkovým motormi RL-10A-3A. Verzia pre Titan 4 bola pôvodne vyvíjaná pre štarty z nákladového priestoru raketoplánu Space Shuttle. Po nehode raketoplánu Challenger bol vývoj z bezpečnostných dôvodov zrušený a stupeň bol prepracovaný pre použitie na Titane 4. ťah: 146,8 kN špecifický impulz: 444 sekúnd (4360 N.s/kg) doba zážihu: 625 sekund priemer: 4,33 metra dĺžka: 9 metrov hmotnosť: 23 880 kg prázdná hmotnosť: 2775 kg Inertial Upper Stage Stupeň IUS bol používaný aj na raketách Titan 3 a pre štarty z nákladového priestoru raketoplánu. IUS tvorili dva stupne na tuhé pohonné látky. Prvý stupeň IUS sa nazýval ORBUS 21 a okrem IUS bol používaný aj ako druhý stupeň rakety Athena. Druhý stupeň IUS niesol názov ORBUS 6. ;IUS-1 ORBUS 21 ťah: 181,5 kN špecifický impulz: 296 sekúnd (2900 N.s/kg) doba zážihu: 152 sekúnd hmotnosť: 10 840 kg ;IUS-2 ORBUS 6 ťah: 78,4 kN špecifický impulz: 304 sekúnd (2980 N.s/kg) doba zážihu: 103 sekúnd hmotnosť: 3920 kg
[[Titan (raketa)|Titan]] Raketa na vynášanie ťažších nákladov. V šesťdesiatych rokoch slúžila v Programe Gemini. Modifikácie: Titan 2 (Gemini), 3A, 3B, 3C, 3D, 3E Centaur, 34D, 4, 4B, 4e. Dnes sa už nepoužíva.
Počet člnov a kapacita Pôvodné plány hovorili o 64 člnoch, neskôr 48, potom 32 a nakoniec 20. Dôvodom boli dva faktory – pri lodi sa nepredpokladalo, že sa potopí a sesterská loď Titanicu Olympic nebola pri svojej panenskej plavbe plne vyťažená, takže konečný počet člnov padol na 2014 drevených kutrov s kapacitou 65 osôb, 2 núdzové s kapacitou 40 a 4 Engelhardtove skladacie s kapacitou 47 osôb. Na pravoboku a aj na ľavoboku sa nachádzalo 10 člnov – 7 kutrov, 1 núdzový a 2 Engelhardtove. Laná, ktoré držali člny núdzové, museli spustiť 3 člny. Plná kapacita člnov bola teda 1 178 ľudí, čo by stačilo pre polovicu ľudí, no aj tak sa počet nedosiahol. Rozloženie člnov.
Počas preletu 15. februára 2005, kedy sonda Cassini minula Titan vo vzdialenosti 1577 km, kamery sondy a ďalšie vedecké prístroje začali jeho podrobný výskum. Na získaných snímkach boli po prvýkrát objavené impaktné krátery na Titane. Počas štvrtého cieleného preletu (kvôli ktorému sa upravovala dráha sondy) sa vykonávalo meranie vyžarovania ovzdušia v emisných čiarach dusíka a uhlíka, získavali sa ďalšie detailné snímky povrchových útvarov, prístroj VIMS pozoroval vývoj oblačnosti a ďalších prechodných javov, skúmali sa parametre plazmy v okolí mesiaca, elektrónová teplota, interakcia medzi magnetosférou a ionosférou a hľadali sa búrkové javy. 16. apríla 2005 bol po prvýkrát použitý spektrometer INMS, ktorý zmeral hustotu neutrálnych častíc a iónov atmosféry Titanu počas piateho cieleného preletu sondy. 22. augusta sonda absolvovala ďalší cielený prelet, počas ktorého sa podarilo získať údaje o teplote, tlaku a obsahu aerosólov v jeho atmosfére. Ďalšie merania v priebehu stretnutia vykonával magnetometer MAG, kamery ISS – snímkovanie južnej oblasti pod regiónom Xanadu, UVIS, analyzátor prachu CDA a iné.  V dobe najväčšieho priblíženia optické prístroje snímkovali oblasť okolo južného pólu. Ďalší, v poradí už siedmy cielený prelet okolo Titanu sa konal 7. septembra 2005. Počas preletu sa uskutočnili radarové merania. 13. septembra bolo oznámené, že došlo k strate podstatného objemu vedeckých údajov z preletu okolo Titanu. Príčinou boli jednak prevádzkové problémy na sledovacej stanici DSN a jednak softvérová chyba na palube sondy.
Prelety a priblíženia vo vesmíre Dátum Kozmická loď Akcia Poznámky 7. február Cassini 50. prelet okolo Titanu Najmenšia vzdialenosť: 960 km Okina dopad na povrch Mesiaca Odvrátená strana Mesiaca 17. február Dawn prelete okolo Mars Gravitačný manéver, najmenšia vzdialenosť 549 km o 0:28 GMT 1. marec Chang e 1 dopad na povrch Mesiaca z obežnej dráhy o 07:36 a náraz o 08:13 27. marec Cassini 51. prelet okolo Titanu Najmenšia vzdialenosť: 960 km 4. apríl Cassini 52. prelet okolo Titanu Najmenšia vzdialenosť: 4150 km 20. apríl Cassini 53. prelet okolo Titanu Najmenšia vzdialenosť: 3600 km 5. máj Cassini 54. prelet okolo Titanu Najmenšia vzdialenosť: 3244 km 21. máj Cassini 55. prelet okolo Titanu Najmenšia vzdialenosť: 965 km 6. jún Cassini 56. prelet okolo Titanu Najmenšia vzdialenosť: 965 km 10. jún Kaguya dopad na povrch Mesiaca o 18:25 UTC, v blízkosti krátera Gill. 22. jún Cassini 57. prelet okolo Titanu Najmenšia vzdialenosť: 955 km 23. jún LRO zážih trval od 09:47 do 10:26 UTC 23. jún LCROSS/Centaur prelet okolo Mesiaca Gravitačný manéver pre vyladenie dopadu v októbri, najmenšia vzdialenosť: 3200 km o 10:30:33 UTC 8. júl Cassini 58. prelet okolo Titanu Najmenšia vzdialenosť: 965 km 24. júl Cassini 59. prelet okolo Titanu Najmenšia vzdialenosť: 955 km 9. august Cassini 60. prelet okolo Titanu Najmenšia vzdialenosť: 970 km 25. august Cassini 61. prelet okolo Titanu Najmenšia vzdialenosť: 970 km 17. september Artemis P1 prelet okolo mesiaca Najmenšia vzdialenosť: 43875 km o 00:49 UTC MESSENGER Gravitačný manéver, Najmenšia vzdialenosť: 229 km 9. október AV-020 Centaur dopad na povrch Mesiaca 2000 kg horný stupeň rakety Atlas V slúžil na vynesenie sond LRO a LCROSS. Dopadol do kráteru Cabeus na južnom póle Mesiaca. Dopad nastal o 11:31 UTC a bol pozorovaný sondou LCROSS. dopad na povrch Mesiaca 700 kg kozmická sonda. Oddelená od stupňa Centaur o 01:50 UTC, dopad do rovnakého kráteru o 11:37. 12. október Cassini 62. prelet okolo Titanu Najmenšia vzdialenosť: 1300 km 2. november Cassini 7. prelet okolo mesiaca Enceladus Najmenšia vzdialenosť: 103 km 13. november Rosetta Tretí prelet okolo Zeme Gravitačný manéver 21. november Cassini 8. prelet okolo mesiaca Enceladus Najmenšia vzdialenosť: 1607 km 8. december Artemis P1 prelet okolo Mesiaca Najmenšia vzdialenosť: 16101 km o 01:25 UTC 12. december Cassini 63. prelet okolo Titanu Najmenšia vzdialenosť: 4850 km 28. december Cassini 64. prelet okolo Titanu Najmenšia vzdialenosť: 955 km : K niekoľkým pomerne vzdialeným a necieleným preletom okolo mesiacov Dione, Mimas, Rhea, Tethys a Titan sondou Cassini došlo v priebehu celého roka.
Druhy spektrometrov  Ramanov spektrometer Röntgenový spektrometer Infračervený spektrometer
Zariadenie OVIRS na sonde OSIRIS-REx je spektrometer vo viditeľnej a infračervenej oblasti Infračervená spektroskopia ( IR spektroskopia alebo vibračná spektroskopia ) je chemická metóda, pomocou ktorej sa meria interakcia infračerveného žiarenia s látkami. Pri interakcii môže dôjsť k absorpcii, emisii alebo odrazu žiarenia. Používa sa na skúmanie a identifikáciu chemických látok alebo funkčných skupín v pevnom, kvapalnom i plynnom skupenstve. Dá sa použiť na charakterizáciu nových materiálov alebo identifikáciu či overenie známych vzoriek. Infračervená spektroskopia sa robí pomocou zariadenia nazývaného infračervený spektrometer (alebo spektrofotometer), ktorý produkuje infračervené (IR) spektrum . Infračervené spektrum možno potom zobraziť ako graf absorbancie (či transmitancie) infračerveného žiarenia na vertikálnej osi v závislosti na frekvencii, vlnočte alebo vlnovej dĺžke na horizontálnej osi. Na horizontálnej osi sa bežne používa vlnočet v jednotkách reciprokých centimetrov, teda cm-1. Vlnová dĺžka je u infračervenej spektroskopie približne rovná mikrometrom (označovaným i ako mikróny), značka μm, ktoré sú prevrátenou hodnotou reciprokých centimetrov. Bežných laboratórnym prístrojom, ktorý využíva túto spektroskopiu, je infračervený spektrometer s Fourierovou transformáciou (FTIR). Takisto je možné merať i dvojdimenzionálne IR spektrá. Infračervená časť elektromagnetického spektra sa zvyčajne delí na tri časti – blizke (angl. near ), stredné (angl. mid ) a vzdialené (angl. far ), podľa ich vzájomnej polohy voči viditeľnému spektru. Z týchto troch oblastí, najvyššiu energiu má blízke infračervené spektrum (angl. near-infrared alebo NIR ), ktoré sa nachádza približne pri 14 000–4 000 cm−1 (vlnová dĺžka 0,7–2,5 μm) a je schopné excitovať overtoneové vibrácie a kombinácie módov molekulárnych vibrácií. Stredné infračervené spektrum (angl. mid-infrared alebo MIR ), ktoré sa nachádza približne pri 4 000–400 cm−1 (2,5–25 μm) sa všeobecne používa na štúdium základných vibrácií a s nimi súvisiacich rotačne-vibračných štruktúr. Vzdialené infračervené spektrum (angl. far-infrared alebo FIR ), ktoré sa nachádza približne pri 400–10 cm−1 (25–1 000 μm) ma nízku energiu a možno ho použiť na rotačnú spektroskopiu a nízkofrekvenčné vibrácie. Oblasť 2–130 cm−1, ktoré je na hranici s mikrovlnným žiarením, možno použiť na štúdium medzimolekulových vibrácií. Názvy týchto oblastí sú dohodou a sú len zbežne založené na relatívnych molekulárnych a elektromagnetických vlastnostiach.
Prístrojové vybavenie Popis prístrojov CRIS , Cosmic Ray Isotope Spectrometer je spektrometer, určený na monitorovanie izotopového zloženia kozmického žiarenia. Je schopný detegovať izotopy až do atómového čísla 30, teda izotopy všetkých prvkov od vodíka v po zinok. ULEIS , Ultra-Low Energy Isotope Spectrometer meria tok iónov v rozmedzí od hélia až po nikel. Deteguje ióny od 20 keV až 10 MeV. SEPIC , Solar Energetic Particle Ionic Charge Analyzer študoval energetické častice vychádzajúce zo Slnka. Prístroj je od roku 2008 nefunkčný. SWIMS a SWICS , Solar Wind Ion Mass Spectrometer a Solar Wind Ion Composition Spectrometer sú hmotnostné spektrometre, každý zameraný na štúdium iného spektra častíc pochádzajúcich zo Slnka aj medzihviezdneho priestoru. SIS , Solar Isotope Spectrometer je spektrometer, určený na meranie izotopového zloženia častíc pochádzajúcich zo Slnka. Dokáže zaznamenávať jadra hélia až niklu pri energiách od ~ 10 do ~ 100 MeV. EPAM , Electron, Proton, and Alpha Monitor je komplex piatich prístrojov na meranie iónov a elektrónov v širokom pásme energí, elektróny do 40 keV a ióny do 50 keV. SWEPAM , The Solar Wind Electron, Proton, and Alpha Monitor je prístroj pre skúmanie smeru a energie elektrónov, plazmy a iónov slnečného vetra. MAG je magnetometer pre štúdium lokálnych medziplanetárnych magnetických polí. Dáta z prístrojov EPAM, MAG, SIS a SWEPAM využíva aj organizácia NOAA pre predpovedanie vesmírneho počasia a monitorovanie anomálií v slnečnej aktivite.
Monochromátor je zariadenie prepúšťajúce len veľmi úzku časť spektra, ktorého vlnovú dĺžku možno meniť. Funkciu monochromátora plní napríklad druhá štrbina pri spektroheliografe. Aj všetky rádioastronomické prístroje sú monochromátory, pretože z prichádzajúceho žiarenia rôznych vlnových dĺžok vyberajú len úzku časť spektra a zosilňujú ho. Kategória:Spektroskopia Kategória:Optické prístroje
K princípu STM Princíp STM je založený na vlnovom charaktere elektrónov, na ktorý prvýkrát upozornil Louis de Broglie (tiež nositeľ Nobelovej ceny). Malá sonda mikrometrových rozmerov s ultra ostrým hrotom sa pohybuje vo vákuu pozdĺž povrchu vzorky a emituje prúd elektrónov. Aj tá najmenšia zmena vzdialenosti sondy od povrchu je zaznamenávaná. Potom je už len otázkou vhodného vzorkovania povrchu a následnej digitalizácie ako vytvoriť trojrozmerný obraz.
História Replika prvého hmotnostného spektrometra. Roku 1886 Eugen Goldstein pozoroval žiarenie v plyne vypúšťaného pri nízkom tlaku, ktoré prebiehalo od anódy cez kanály k perforovanej katóde. Naproti tomuto žiareniu prúdilo opačné žiarenie. Goldstein nazýval tieto kladne nabité lúče „Kanalstrahlen“ („kanálové lúče“). Wilhelm Wien zistil, že silné elektrické alebo magnetické pole odchyľuje kanálové lúče a v roku 1899 postavil zariadenie s paralelným elektrickým a magnetickým poľom, ktoré oddeľuje pozitívne lúče podľa ich m/Q pomeru. Wien objavil, že m/Q pomer závisí od povahy plynu vo výbojke. Neskôr prácu Wiena vylepšil anglický vedec Joseph J. Thomson. Prvé použitie hmotnostnej spektrometrie na analýzu aminokyselín a peptidov bolo vykonané v roku 1958. Carl-Ove Andersson označil hlavné fragmenty iónov pozorovaných počas ionizácie metylesterov. Niektoré z moderných techník hmotnostnej spektrometrie boli popísané Arthurom Jeffreym Dempsterom a Francisom Williamom Astonom roku 1918, respektíve roku 1919. V roku 1989 bola polovica Nobelovej ceny za fyziku udelená Hansovi Dehmeltovi a Wolfgangovi Paulovi za rozvoj techniky iónovej pasce medzi rokmi 1950 až 1960. Roku 2002 bola Nobelova cena za chémiu udelená Johnovi Bennettovi Fennovi za vývoj ionizujúceho elektro-spreja (ESI) a Kóičimu Tanakovi za rozvoj mäkkej laserovej desorpcie (SLD) a ich využitie na ionizáciu biologických makromolekúl, predovšetkým proteínov.
Štruktúra zariadenia Medzi IMPATT diódy patria rôzne priechody a kovové polovodičové zariadenia. Prvá IMPATT oscilácia bola získaná z jednoduchého kremíkového prechodu P-N diódy po pripojení relatívne vysokého záverného napätia. Z dôvodu silnej závislosti ionizačného koeficientu na elektrickom poli, väčšina párov elektrón-diera je generovaných v oblasti s vysokým poľom. Generovaný elektrón ihneď prechádza do oblasti N, zatiaľ čo generované diery prechádzajú oblasťou P. Čas, za ktorý sa diera dostane na kontakt zodpovedá časovému oneskoreniu preletu. Pôvodný návrh mikrovlnného zariadenia typu IMPATT pochádzal od Reada a obsahoval štruktúru diódy. Readova dióda sa skladala z dvoch oblastí: (1) Lavínová oblasť (oblasť s pomerne vysokým dotovaním a poľom), v ktorej sa vyskytuje lavínové násobenie a (2) preletová oblasť (oblasť bez dotovania a s konštantným poľom) v ktorom sa generované diery pohybujú smerom ku kontaktu. Možno skonštruovať podobné zariadenia s konfiguráciou, v ktorej generované elektróny z lavínového násobenia preletujú cez nedotovanú oblasť. Vo všeobecnosti sa diódy IMPATT vyhotovujú ako mikrovlnné sady. Oblasť diódy s jej vysokým poľom je umiestnená v blízkosti medeného chladiča aby sa vzniknutá teplota ľahšie rozptýlila. Podobné mikrovlnné sady sa používajú na umiestenie ďalších mikrovlnných zariadení.
Infračervená technológia Jedným z najčastejších typov IR detektorov, ktoré sa používajú v teleskopoch, je tzv. HgCdTe (Mercury(II) cadmium(II) telluride). Tieto detektory veľmi dobre pracujú v rozsahu vlnových dľžok 0,6 až 5 mikrometrov. Pre sledovanie ďalších vlnových dĺžok alebo pre vyššie rozlíšenie sa používajú: úzkorozchodný semikonduktor, podchladzované bolometre alebo supravodivé tunelové zariadenia.
Nástroje Na detekciu žiarenia sú použité bolometre. Tieto bolometre sú chladené na teplotu 0,27 K. Pri tejto teplote má materiál, podľa Debeyovho zákona, veľmi nízku tepelnú kapacitu a prichádzajúce mikrovlnné svetlo tak spôsobí veľkú zmenu teploty, úmernú intenzite prichádzajúcich vĺn žiarenia. Zmenu teploty merajú veľmi citlivé teplomery. Zrkadlo sústredí mikrovlny do ohniskovej roviny, ktorú tvorí 16 lievikových antén. Tieto fungujú na frekvenciách 145 GHz, 245 GHz a 345 GHz, sú usporiadané do 8 pixelov.
Atomový absorpčný spektrometer Spektrometer je druh vedeckého prístroja, ktorý umožňuje skúmať prvkové chemické zloženie látky či objektu na báze merania odrazeného svetla respektíve odrazenej vlnovej dĺžky svetla a jeho absorpcie alebo na základe merania vzniknutého svetla, pričom ku vzniku dochádza umelou excitáciou (plazma, iskra, rtg, ...). Spektrometer sa používa prevažne pre vykonávanie spektroskopickej analýzy. Spektrometre sa často využívajú pri kozmickom prieskume u sond pre získavanie dát o zložení telies. Ďalej potom pri výrobe materiálov, riadenie výroby a kontrolách chemického zloženia.
Kozmický prieskum Prvé snímky tohto mesiaca zblízka vyhotovili v roku 1977 sondy Viking 1 a Viking 2. Družicová časť prvej z nich sa priblížila k tomuto mesiacu až na , pričom získala snímky s rozlíšením až . Z gravitačného pôsobenia mesiacov Marsu na obežné dráhy sond boli pomerne presne stanovené ich hmotnosti (s relatívnou chybou okolo 7 %).
Prieskum Prelety amerických sond Pioneer 10 a Pioneer 11 okolo Jupitera v 70. rokoch 20. storočia priniesli len málo nových informácií, ktoré by neboli známe z pozorovaní pozemskými teleskopmi. Prielom prišiel až s ďalšou generáciou amerických sond Voyager 1 a Voyager 2, ktoré Jupiterovou sústavou preleteli medzi rokmi 1979 až 1980. Sondy obstarali snímky takmer polovice povrchu Kallisto s rozlíšením medzi 1 až 2 kilometrami na pixel, presne určili teplotu povrchu, hmotnosť a tvar. Druhá časť výskumu prebehla medzi rokmi 1994 až 2003, keď okolo mesiaca osemkrát tesne preletela ďalšia americká sonda Galileo. Posledný prelet C30 v roku 2001 sa odohral len nad povrchom mesiaca. Sonda Galileo ukončila snímkovanie povrchu s množstvom snímok s rozlíšením 15 metrov vo vybraných oblastiach. V roku 2000 zhotovila sonda Cassini na svojej ceste k Saturnu vysoko kvalitné snímky v infračervenom spektre všetkých Galileových mesiacov vrátane Kallisto. Medzi februárom až marcom roku 2007 vyhotovila nové snímky vo viditeľnom svetle a vykonala spektrálne merania sonda New Horizons na svojej ceste k Plutu. Na rok 2022 sa plánoval štart spoločného projektu americkej NASA a európske ESA s názvom Europa Jupiter System Mission (EJSM) s cieľom skúmať mesiace Jupitera. Vo februári 2009 bolo oznámené, že projektu sa dáva prednosť pred misiou Titan Saturn System Mission. Misia EJSM pozostávala z Jupiter Europa Orbiter pod patronátom NASA a Jupiter Ganymedes Orbiter vedenom ESA. Program však zanikol kvôli škrtom v rozpočtoch. Na štart v roku 2023 sa však pripravuje nová sonda JUICE, ktorá by mala preskúmať všetky tri Galileiho ľadové mesiace Jupitera.
V rodisku navštevoval základnú školu a neskôr maturoval na JSŠ (jedenásťročná stredná škola). Michalovce reprezentoval aj ako športovec vo futbale, hádzanej a v hokeji. V roku 1965 sa oženil a odvtedy žije a pôsobí v Košiciach. Pracoval v rôznych funkciách v štátnom podniku Slovenské magnezitové závody Košice. Od roku 1992 je slobodným umelcom. Najčastejšie vystupuje na javisku, prípadne vydáva svoje monológy na kazetách, rozprávaných v špecifickej podobe zemplínskeho nárečia. Pri vystúpení na javisku máva sivý ošúchaný a pokrčený oblek a klobúk. Vyšlo mu 9 kaziet, ktoré sú obľúbené najmä na Slovensku a na Morave.
Tvorba Svojou tvorbou sa radí do tzv. memorandovo-matičného obdobia. V Budíne vydával časopis Černokňažník a Sokol , neskôr vo vydávaní pokračoval v Skalici. Okrem toho pracoval ako redaktor v Matici slovenskej a redigoval jej časopis Letopis . Vo svojich dielach sa venoval propagácii ideálov a bojoval nimi za národné a sociálne práva. Viaceré z jeho revolučných básní časom zľudoveli ( Falošná milovnica , Slovenčina ). V oblasti prózy sa venoval písaniu noviel, poviedok a ďalších krátkych útvarov, ktoré sa vyznačujú svojim dokumentárnym pohľadom sa spoločnosť a politické dianie. Niektoré diela tiež dopĺňajú aj udalosti z jeho vlastného života, alebo ide o diela, v ktorých podáva obraz o živote svojich súpútnikov (napr. Ľudovít Štúr). Okrem vlastnej tvorby sa venoval aj prekladom literatúry z ruštiny (Ivan Sergejevič Turgenev, Alexander Sergejevič Puškin), nemčiny, francúzštiny či maďarčiny. Okrem prekladov uverejnil aj niekoľko adaptácií divadelných hier zahraničných autorov (Ede Szigligeti, Roderich Benedix, Aleksander Fredro a i.). Okrem poézie a krátkych próz tiež publikoval množstvo článkov a novinárskych seriálov.
Tvorba Redigoval časopis Mládež a misie, počas komunistickej totality prispieval svojou tvorbou do viacerých samizdatov. Po Nežnej revolúcii redigoval časopis Don Bosco dnes. Knižne debutoval v roku 1986 zbierkou básní Noctes et dies . Vo svojich dielach poukazuje na bytostné zopätie prírodnej a kresťanskej duchovnej ekológie, časť jeho tvorby, ktorá vznikla počas jeho väznenia, zasa zobrazuje svedectvo o ňom samom, pričom sa stáva príkladom dokumentárnej poézie, no dominantným motívom jeho diel je kresťanská zbožnosť. Okrem vlastnej tvorby sa venuje tiež prekladom z taliančiny.
Prozaická tvorba  Deväť poviedok (1978) Rosa canina (1995) Pavol Rezbár (1979)
Životopis Narodil sa v učiteľskej rodine. Výtvarne nadanie zdedil od otca spisovateľa Pavla Čániho. Najprv sa orientoval na štúdium v Trnave na Slovensku, avšak roku 1974 sa rozhodol študovať na Akadémii umení v Novom Sade. Pokračoval na postgraduálnom štúdiu grafiky u profesora Marka Krsmanovića v Belehrade na Fakulte výtvarných umení. Jeden z najznámejších súčasných slovenských vojvodinských umelcov. Má rád kontrasty. Ako grafik, maliar často tvorí priestorové objekty, alebo sú to maľby čie detaily sú realizované ako asamblage.
Životopis Už počas gymnaziálnych štúdii v Šabaci založil ľavicovo orientovaný literárno-politický krúžok. V jeho tvorbe dominuje lyrika prestúpená pesimizmom (z blížiacej sa smrti) a silnou ľavicovou angažovanosťou.
Tvorba Začiatky jeho literárnej tvorby siahajú do obdobia jeho presťahovania do Petrovca v roku 1899 a tvorbou sa radí do druhej vlny realistických spisovateľov; jeho tvorba bola silne ovplyvnená Svetozárom Hurbanom Vajanským. V Juhoslávii začal prispievať do mnohých periodík (Národnie noviny, Slovenské pohľady , Dennica , Slovenský týždenník , Národný hlásnik ) a stal sa stálym spolupracovníkom pražského mesačníka Naše Slovensko. Založil slovenský politický týždenník Národná jednota , neskôr tiež kultúrny a literárny mesačník Náš život . Jeho prvá prozaická práca vyšla v roku 1903 v Národných novinách. Vo svojich dielach čerpal zo spomienok na Slovensko, najmä na Liptov a Gemer, upozorňuje v nich na problémy, no zároveň tiež predkladá riešenia. Písal tiež anekdotické príbehy a charakterové obrázky. Okrem písania beletrie sa zameriaval i na publicistiku, ľudovýchovnú prácu a preklady (Guy de Maupassant, Alexander Sergejevič Puškin a i.).
Tvorba Svoje prvé literárne diela začal uverejňovať už počas stredoškolských štúdií v časopise Slovenský ľud, Nový rod a Svojeť, neskôr publikoval i v časopisoch Slovenské smery, Slovenské pohľady, Elán, Pero a Nové slovo. Knižne debutoval v roku 1941 zbierkou básní V nás a mimo nás . Jeho tvorba bola silne ovplyvnená poetizmom a nadrealizmom, ale i spisovateľmi ako Emil Boleslav Lukáč, Laco Novomeský, Ivan Krasko, zo zahraničných potom najmä Jiří Wolker. Vo svojich začiatkoch sa venoval témam dobového vysťahovalectva a ľúbostnej lyrike, neskôr sa v jeho tvorbe objavovali i témy vojny, utrpenia, neskôr i spomienky na detstvo a mladosť. Okrem vlastnej tvorby sa venoval i prekladaniu z nemčiny (Johann Wolfgang Goethe, Friedrich Schiller, Bertold Brecht, Heinrich Heine, Hermann Hesse, Novalis a i.), francúzštiny (Jean de La Fontain) a ruštiny (Alexander Sergejevič Puškin, Nikolaj Alexejevič Nekrasov, Ivan Andrejevič Krylov). Zaslúžil sa o založenie Múzea Janka Kráľa v Liptovskom Mikuláši.
Tvorba Literárne činný začal byť už počas štúdia v Levoči. Stal sa aktívnym členom slovenských študentských spolkov a svoje básne, drámy a prózy uverejňoval v časopise Sokol , rukopisnom zábavníku Život a v almanachu Lipa . Po roku 1875 sa venoval výlučne cirkevnej tvorbe. Prekladal do maďarčiny a z nemčiny do slovenčiny.
Dielo Po úspešných výstavách na Slovensku a v Česku začal vystavovať aj v zahraničí (Švajčiarsko-Zürich a Morges, Francúzsko-Paríž, Poľsko-Novy Sacz, Maďarsko-Budapešť, Fínsko-Helsinky, Švédsko-Štokholm, Nórsko-Oslo, Nemecko-Mníchov, Brusel a iné). V roku 1988 vystavoval v Mirbachovom paláci v Bratislave až 156 obrazov. Stála expozícia jeho obrazov ako súčasť archeologickej expozície AÚ SAV sa nachádzala v Dome kultúry na námestí Matice slovenskej v Žiari nad Hronom asi od roku 2000. V máji 2021 bola výstava, teraz už ako Galéria Júliusa Považana, presťahovaná do zrekonštruovaných priestorov Biskupského kaštieľa.
Tvorba Jeho prvé diela vznikali v čase jeho vysokoškolských štúdií, a spolu s prekladmi z ruštiny ich od roku 1960 uverejňoval v literárnom časopise Mladá tvorba. Knižne debutoval v roku 1966 zbierkou básní Veciam na stole . Do povedomia čitateľov sa zapísal ako citlivý maliar vecných zátiší, spontánnosťou a bezprostrednosťou výrazu. Vo svojich dielach sa venuje témam rodiska, vojny, sociálnym motívom či téme matka. Po čase sa do jeho diel začalo vkrádať psychické napätie a skepsa, ktoré ju nadlho ovplyvnili. Okrem vlastnej tvorby a venuje tiež prekladom z ruskej literatúry.
Zostava slovenského družstva Ľuboš Kianica a Lukáš Sidor vľavo a vpravo v zápase proti Škótsku Ľuboš Kianica Robert Lukoťka Lukáš Sidor Ján Tomčáni Eduard Velecký - nehrajúci kapitán
Trénerská činnosť Po ukončení hráčskej kariéry trénoval ešte v sezóne 1997/98 HK Trebišov ako asistent trénera. V nasledujúcej sezóne pôsobil ako tréner FTC Budapešť. V rokoch 1999-2001 bol asistentom Jána Selveka pri A-tíme HC Košice. V rokoch 2001-2005 bol trénerom juniorov toho istého klubu. Na jednu sezónu 2005/06 si opäť vyskúšal pozíciu asistenta A-tímu HC Košice, v ďalších dvoch sezónach bol hlavným trénerom dorastu. Od sezóny 2008/09 sa stal hlavným trénerom HC ’05 Banská Bystrica, s ktorou sa mu podarilo získať bronz v sezóne 2010/11. Od sezóny 2012/2013 sa stal trénerom poľského klubu KH Sanok, ale v priebehu sezóny prijal ponuku HC Košice pôsobiť ako hlavný tréner a získal striebornú medailu. Od novembra 2013 sa stal trénerom Trenčína. V sezóne 2014/2015 vedie prvoligový klub HK Dukla Michalovce. Popri klubovej trénerskej kariére viedol aj mládežnícke reprezentačné tímy. V sezóne 2004/05 bol asistentom trénera SR 17 o rok neskôr SR 18. O sezónu neskôr trénoval SR 16 ako hlavný tréner, rovnako ako ďalšiu sezónu SR 17. V sezóne 2007/08 bol asistentom trénera reprezentácie do 18 rokov.
Trénerská kariéra Trénovať začal v Sabinove v roku 1974, kedy na tomto poste vystriedal pána Bornemiszu.
Trénerská kariéra Začala v roku 1957 v prešovskom Tatrane, kde pôsobil s prestávkami do roku 1965. V ročníku 1958/59 s nim obsadil štvrté, 1963/64 tretie a v sezóne 1964/65 druhé miesto. Jeho kariéra mala pokračovať v Sudáne, ale pre zdravotné problémy mu tento angažmán nevyšiel a svoju kariéru musel ukončiť.
Klubový hokej Odchovanec košického hokeja hral v klube HKm Humenné a v ďalšej sezóne prestúpil do klubu HK Lietajúce kone Prešov. Sezónu 2008/09 odchytal v klube HK Trebišov. V sezóne 2009/10 sa stal dvojkou HC Košice, kde pôsobil ako juniorský brankár, ale po jeho nepresvedčivých výkonoch skončil na farme HC Košice v Bardejove ako brankárska jednotka.
Reprezentácia V slovenskom drese odohral 46 zápasov, strelil 6 gólov. Slovensko reprezentoval v rokoch 2008 a 2009 na majstrovstvách sveta juniorov, v seniorskej kategórii na MS 2014 a 2015 a 2016.
Úspechy  držiteľ medaily Oblastného futbalového zväzu bol predsedom trénerskej rady ObFZ Prešov
Trénerská kariéra S trénovaním začal v Solivare kde pôsobil súčasne na troch frontoch - tréner, hráč, kapitán. Do prešovského Tatrana sa vrátil v ročníku 2008/09 najskôr ako asistent Jozefa Džubaru pri juniorke. Pred jarnou časťou Corgoň ligy zaujal pozíciu druhého asistenta Romana Pivarníka popri Jozefovi Daňkovi a neskôr pôsobil aj ako hlavný tréner juniorky. Z Prešova sa presunul do Lipian odkiaľ po krátkom pôsobení pokračoval do Ľubotíc. Neskôr bol trénerom Ružinej s ktorou vybojoval postup do II.ligy a Vranova nad Topľou. V sezóne 2013/14 pôsobil v Tatrane s ktorý sa mu nepodarilo vrátiť medzi slovenskú elitu. S klubom obsadil konečnú 4. priečku. Nasledovalo pôsobenie v klube Sandecja Nowy Sacz v ktorom po 2 mesiacoch podal demisiu. Naposledy trénoval klub FC Senica z ktorého sa porúčal po 4 mesiacoch pre nezhody s vedením.
Futbalová kariéra Ligu hral za Jednotu Košice, Tatran Prešov a OAP Bratislava. V lige odohral 228 zápasov a strelil 89 gólov. Za reprezentačný B-tým nastúpil v 1 zápase. Slovensko reprezentoval v zápasoch proti Chorvátsku, Rumunsku, Nemecku a dal 1 gól.
Životopis Autor ukončil štúdiá na Prírodovedeckej fakulte Univerzity P. J. Šafárika, v odbore matematika a fyzika. V Košiciach pôsobil ako pedagóg, neskôr ako odborný pracovník v Ústave experimentálnej fyziky Slovenskej akadémie vied. Publikuje v časopisoch doma i v zahraničí. Mnohé jeho práce odvysielal Slovenský rozhlas, boli uverejnené v zahraničných antológiách. Prekladá diela z poľštiny. Príležitostne sa venuje literárnej kritike, písaniu kritických štúdií a esejí. Pracuje vo vydavateľstve Pectus v Košiciach, ktoré založil roku 2006.
Životopis Vyštudoval nemčinu a ruštinu na Filozofickej fakulte UPJŠ v Prešove. Pracoval ako redaktor vo Východoslovenskom vydavateľstve v Košiciach, v Slovenskej televízii, v Slovenskom rozhlase. Prekladá z nemčiny, hlavným predmetom jeho záujmu je švajčiarska literatúra. Žije v Košiciach a jeho posledné povolanie (do júna 2009) bolo učiteľ na Základnej škole Krosnianska 4, kde učil dejepis, nemecký jazyk a občiansku výchovu. Medzi svojimi žiakmi bol veľmi obľúbený.
Životopis Narodil sa v Košiciach, no detstvo prežíval v centre Dolnospišských (Karpatských) Nemcov – Medzeve. V Košiciach vyštudoval Strednú priemyselnú školu stavebnú. V rokoch 19541959 pokračoval v štúdiu na Slovenskej vysokej škole technickej v Bratislave, kde študoval odbor inžinierske staviteľstvo. Neskôr pokračoval vo vzdelávaní vedeckou ašpirantúrou z odboru ekológie na Baníckej fakulte Vysokej školy technickej v Košiciach, kde získal v roku 1984 titul CSc. Od roku 1960 pracoval ako projektant v Krajskom poľnohospodárskom projektovom ústave v Bratislave, v rokoch 19601962 bol asistentom v Slovenskej akadémii vied, v rokoch 19621970 pracoval vo Východoslovenských železiarniach v Košiciach ako referent, v rokoch 1964 až 1990 bol členom Komunistickej strany Slovenska, v rokoch 19711974 bol vedúcim sekretariátu a technickým asistentom podnikového riaditeľa vo Východoslovenských železiarniach. V rokoch 19741979 pracoval na národnom výbore mesta Košice ako podpredseda pre služby, v rokoch 19791983 ako prvý podpredseda pre ekonomiku a v rokoch 19831986 sa stal prvý raz primátorom mesta Košice. V rokoch 19861989 bol predsedom Východoslovenského krajského národného výboru v Košiciach, od 30. novembra 1989 do 30. júna 1990 bol predsedom Slovenskej národnej rady, v rokoch 19901992 pôsobil ako veľvyslanec ČSFR v Kanade a v rokoch 19931994 pracoval na Ministerstve zahraničných vecí v Bratislave. V rokoch 19941999 pôsobil po druhý raz vo funkcii primátora mesta Košice. Podľa niektorých názorov počas výkonu funkcie primátora Košíc zadĺžil mesto tak, že bolo nutné zaviesť tzv. ozdravný režim, ktorý skončil až v roku 2003. Istý čas sa uvažovalo o uvalení nútenej správy na mesto. V rokoch 19981999 bol zvolený za poslanca Národnej rady Slovenskej republiky (od októbra 1998), pôsobil tiež ako člen Výboru pre kultúru a médiá (6. november 1998–16. marec 1999), člen Výboru pre ľudské práva a národnosti (od 16. marca 1999 do 29. mája 1999) a člen Osobitného kontrolného výboru NR SR na kontrolu činnosti Slovenskej informačnej služby. V priamych voľbách v dňoch 15. a 29. mája 1999 bol zvolený za prezidenta Slovenskej republiky, inaugurácia prebehla 15. júna 1999. V prvom kole volieb v roku 2004 skončil štvrtý so ziskom 147 549 hlasov (7,43 %). a tak ho 15. júna 2004 nahradil Ivan Gašparovič.
Životopis Narodil sa v rodine krajčíra a vzdelanie získaval v Trnave a v Prešove, kde v rokoch 19571961 študoval na Vysokej škole pedagogickej odbor slovenčina – ruština. V rokoch 19631964 pracoval ako učiteľ v Trebišove, v rokoch 19641969 v Košiciach. V rokoch 19661968 pôsobil tiež ako externý dramaturg Štátneho bábkového divadla v Košiciach. Od roku 1969 pracuje na Filozofickej fakulte UPJŠ (v súčasnosti Prešovskej univerzity). V roku 1973 získal doktorát filozofie, v roku 1981 obhájil hodnosť kandidáta vied (CSc.), v roku 1996 vedeckú hodnosť doktora vied (DrSc.). Žije v Košiciach.
Životopis Študoval na gymnáziu v Banskej Bystrici, po maturite vstúpil do premoštrátskej rehole, teológiu, matematiku a fyziku študoval na Norbertínu v Budapešti. Stredoškolský profesor matematiky a fyziky. Po vzniku ČSR významne prispel k rozvoju slovenského národného a kultúrneho života v Košiciach. Funkcionár národných a kultúrnych spolkov, spoluzakladateľ a prvý predseda Spolku profesorov Slovákov. Zaviedol nové formy vyučovanie matematiky, cvičenia z fyziky, poslovenčil učebnice matematiky a geometrii. Venoval sa hudbe a spevu, dirigoval, upravoval ľudové piesne, napísal operné libreto.
Životopis Študoval teológiu v Banskej Bystrici (19421946). Pôsobil ako misionár v Juhoafrickej republike. Vypracoval heslo o troch košických mučeníkoch do talianskej katolíckej encyklopédie. Napísal stovky článkov rozmanitých žánrov.
Pedagogická kariéra Podieľal sa na etablovaní Fakulty verejnej správy Univerzity Pavla Jozefa Šafárika v Košiciach (UPJŠ) a založil Katedru histórie Filozofickej fakulty UPJŠ, ktorá vznikla k 1. októbru 2008 a svoj prvý ročník otvorila v akademickom roku 2009/2010. Vedúcim tejto katedry bol do roku 2012, od kedy pôsobí ako zástupca vedúceho katedry, Martina Pekára. Zabezpečuje výučbu predmetov týkajúcich sa slovenských dejín po roku 1945, francúzskej a slovenskej historiografie a vedie historický proseminár.
Život Navštevoval Gymnázium na Šrobárovej ul. v Košiciach (197983), študoval na FF UPJŠ v Prešove (19861989) a FF UK v Prahe (19901992), dizertačnú prácu obhájil na FF UK v Bratislave u prof. Marcelliho (2000, odbor dejiny filozofie). Absolvoval študijné pobyty na Karlovej univerzite, na Bostonskej univerzite, na Magdalen College (University of Oxford) a na IWM (Institut für die Wissenschaften vom Menschen) vo Viedni. V súčasnosti pôsobí na Filozofickej fakulte Prešovskej univerzity. Venuje sa dejinám antického myslenia a dejinám etických koncepcií. V posledných rokoch sa zameriava na etické problematizácie života v sókratovskom hnutí (Antisthenés, Diogenés, kynici, Foucault).
Životopis Narodil sa v učiteľskej rodine. Študoval na gymnáziu v Trebišove, následne absolvoval vysokoškolské štúdium na Elektrotechnickej fakulte Technickej univerzity v Košiciach a neskôr štúdium doplnkovej pedagogiky na Slovenskej technickej univerzite v Bratislave. V roku 2014 získal doktorát v marketingovej komunikácii na Fakulte manažmentu Prešovskej univerzity v Prešove. Pracoval na úseku informatiky strojárenskej spoločnosti Strojstav Sečovce, neskôr ako učiteľ na Strednej potravinárskej škole v Trebišove. Od roku 1997 podniká ako živnostník (živnostenské oprávnenie mu vzniklo 30. septembra 1992), majiteľ reklamného štúdia Pastel (fungujúceho od roku 1991), a od roku 2007 vedie Informačno konzultačné stredisko Sečovce Vysokej školy DTI. Je autorom niekoľkých vysokoškolských učebníc a monografie z oblasti marketingu, editorom posmrtne vydanej publikácie kronikára a laického historika Štefana Korčmároša Sečovské obrázky (2010), autorom a spoluautorom viacerých popularizačných prác týkajúcich sa regionálnych dejín Sečoviec a Trebišova. Fotograficky prispel do popularizačnej publikácie sečovského geológa Júliusa Magyara Potulky Sečovcami a okolím (2016), laicky sa venuje zhromažďovaniu historických pohľadníc, fotografií a iného materiálu k dejinám mesta Sečovce. K záujmu o regionálne dejiny ho podľa jeho slov priviedol Š. Korčmároš, ktorého „poznal od svojho útleho detstva“ . Amatérsky sa venuje tiež maliarstvu, pričom vo svojich dielach stvárňuje najmä tématiku Sečoviec a okolitého regiónu. Pričinil sa o osadenie pamätnej tabule americkému architektovi pôvodom zo Sečoviec Emerymu Rothovi na priečelí kultúrneho domu v Sečovciach v roku 2011. Je členom Rotary Clubu Trebišov (Rotary International District 2240).
Štúdium Stredoškolské vzdelanie získal na Gymnáziu Sečovce v rokoch 19751979. V rokoch 19791985 absolvoval štúdium na Vysokej škole veterinárskej v Košiciach (od roku 2010 Univerzita veterinárskeho lekárstva a farmácie v Košiciach).
Životopis Od 1900 sa učil za kníhtlačia v Martine, po úraze prešiel do kníhkupeckého odboru. Pôsobil v Martine a v Modre, od 1916 si v Novom Meste nad Váhom odkúpil tlačiareň. Tlačil knihy, časopisy i množstvo drobných tlačí a úradných tlačív. Intenzívne sa venoval publicistickej tvorbe, písal agitačné články, komentáre, kritické poznámky, nekrológy, oznamy správy a úvodníky, dopisovateľ odborných živnostenských časopisov a periodík. Angažoval sa aj vo verejnom živote a v živnostenskom hnutí. Úzko spolupracoval so S.H. Vajanským a J. Škultétym.
Životopis Študoval vo Viedni a v Lipsku. V roku 18981905 otcov spoločník, 19051940 majiteľ a vedúci tlačiarne. Od roku 1906 sa venoval prevažne kníhkupectvu, preto tlačiareň často prenajímal, roku 1940 ju predal, do roku 1942 tlačiareň produkovala pod jeho menom. Roku 1900 tlačiareň modernizoval zavedením motorového pohonu. Vydával a tlačil drobné slovenské tlače, pred rokom 1918 edíciu Zábavné a poučné spisy , časopis Krajan , Naše noviny , Hronské noviny (19191920) a Proletár (1919), pokračoval vo vydávaní Nového i starého vlasteneckého kalendára.
Životopis V roku 19221928 študoval na gymnáziu v Banskej Bystrici. V rokoch 19281929 absolvoval kurz vyučovania na meštianskych školách. V období 19291930 študoval na námornej obchodnej akadémii v Dubrovníku a 19301933 v Bakare vo vtedajšej Juhoslávii, 1967 externe dejiny umenia na Filozofickej fakulte University Jana Evangelisty Purkyně v Brne. Roku 1934 kadet v poľsko-anglickej lodnej spoločnosti v Gdyni, 19341935 v Čs. plavbe dunajskej, 19431944 hlásateľ Slovenského rozhlasu v Bratislave, v septembri-októbri 1944 zástupca prednostu Spravodajského odboru Predsedníctva Slovenskej národnej rady v Banskej Bystrici Do februára 1945 bol väznený nacistami, 1945 zástupca povereníka pre informácie, redaktor Pravdy, legačný radca čs. veľvyslanectva v Belehrade a vo Varšave, pracovník Novinárskeho štud. ústavu, Čs. rozhlasu, 19661970 Výskumného ústavu oblastného plánovania v Bratislave. Ekonomický a výtvarný publicista, hlavný redaktor časopisu. Plánované hospodárstvo a Hospodárskej otázky socializmu, spolupracovník Predvoja, Pravdy, Večerníka a i. Historik novinárstva-autor knihy o dejinách a činnosti Slov. zvestí, štúdií v zborníkoch, prekladateľ z ruš. a poľ. Prorektor VŠE v Bratislave (19501952).
Tvorba Vydával prevažne populárnu literatúru (dobrodružnú, náboženskú, pre mládež), učebnice, divadelné hry, hudobniny a iné. V rokoch 1924 – 1932 vydal zobrané dielo Svetozára Hurbana-Vajanského. Bol autorom detektívnej prózy a taktiež prekladal obchodné a iné príručky.