TUKE-KEMT/reranking-skquad huggingface dataset:
Životopis Zakladateľ a primár gynekologického oddelenia nemocnice v Banskej Bystrici (1. júna 1953-13. apríla 1976). Krajský odborník v oblasti starostlivosti o matku a dieťa. Pod jeho vedením sa začali v Banskej Bystrici na gyn.-pôrod. oddeleniach zriaďovať špeciálne ordinariáty (od 1965). Venoval sa zdravotníckej osvete a odbornej prednáškovej činnosti.
Životopis Odborník v oblasti očného lekárstva, vychoval vyše 100 odborníkov. Hlavný ústavný lekár nemocnice v Banskej Bystrici (od 1. októbra 1947). Zakladateľ očného lekárstva a prvý primár očného odd. KÚNZ v Banskej Bystrici (1950-1977), ordinár pre chorých na glaukóm (do 1981). Pod jeho vedením praxovalo vyše 40 lekárov, z ktorých väčšina získala oftamologickú erudíciu. Zaslúžil sa o vznik ordinariátu pre detskú oftamológiu a ordinariátu pre chorých na glaukóm.
Rodina  V roku 1873 sa oženil s Ľudmilou Scholtz, narodili sa im štyri deti. V roku 1885 sa narodil Jozef, syn Ján a dve dcéry. Anna sa narodila v roku 1889. Syn Jozef, lekár sa podpísal pod Martinskú deklaráciu. V Košickej nemocnici Louisa Pasteura je zaznamenaná prvá najstaršia operácia, ktorá bola vykonaná v tejto nemocnici, z apríla v roku 1919. Operáciu slepého čreva s tímom vykonal MUDr. Jozef Uram.
Životopis Prednosta zdravotnej služby MNO v Bratislave. Účastník protifašistického odboja a SNP. Počas SNP príslušník veliteľstva 1. československej armády na Slovensku v Banskej Bystrici, prednosta zdravotníckej služby (1944). Organizátor vojenského a civilného zdravotníctva, náčelník Vojenskej nemocnice v Bratislave, vedúci Katedry vojnového zdravotníctva Inštitútu ďalšieho vzdelávania lekárov a farmaceutov v Bratislave. Spoluautor odborných prác, autor článkov o zdravotníctve v SNP. Nositeľ viacerých vyznamenaní.
Životopis Študoval na gymnáziu v Banskej Štiavnici a v Banskej Bystrici, 19231929 na Lekárskej fakulte KU v Prahe, 1929 MUDr., 1976 doc. Asistent očnej a chirurgickej kliniky UK, prednosta chirurgického odd. Onkologického ústavu v Bratislave, 19611974 prednosta chirurgického odd. OÚNZ v Trnave. V klinickej praxi sa venoval najmä chirurgii, štúdie a články z tejto oblasti uverejňoval v Bratislavských lekárskych listoch, Slov. lekárovi a v odborných zborníkoch, spoluautor zdravotnícko-osvetových príručiek. Účastník druhého odboja a SNP.
Životopis Pôsobil ako lekár v Banskej Bystrici. Na jeho podnet postavili novú Mestskú nemocnicu v Banskej Bystrici (1900-1901), ktorá slúžila aj ako župná nemocnica pre Zvolenskú župu. Stal sa jej prvým riaditeľom a primárom. Autor monografie o zdravotníctve v Banskej Bystrici.
Životopis Na univerzite v Trnave absolvoval v roku 1777 štúdia medicíny. Pôsobil ako banský lekár v Banskej Štiavnici-Vindšachte, od 1781 úradný lekár v Nitre. Ako lekár krátko pôsobil v Banskej Bystrici (koniec 18. stor.). bol členom bernolákovského Slovenského učeného tovarišstva. Zaslúžil sa o založenie Pobočného stánku Tovarišstva v Banskej Bystrici. Autor dizertačnej práce o problémoch medicíny a zdravotníctva.
Životopis Praktický lekár v Banskej Bystrici. Chirurg a primár Mestskej nemocnice (1916-1918), neskôr Štátnej oblastnej nemocnice (1918-1937) v Banskej Bystrici, nástupca primára → Ľ. Rajčiča.
Životopis Neuropsychiatrický konziliár pre južnú časť Stredoslovenského kraja v Banskej Bystrici (19481950). Zakladateľ a primár neurologického odd. NsP KÚNZ v Banskej Bystrici (19501979). Pod jeho vedením sa budovala ambulantná starostlivosť o neurologické ochorenia detského veku a priemyslová neurológia, zaviedli sa špeciálne metódy vyšetrovania EEG, EMG, a i . Organizovaním zjazdov a odbornou úrovňou nadobudlo odd. celoštátny význam. Publikoval v lekárskych časopisoch. Držiteľ medaily J.B. Gwotha, vyznamenania Zaslúžilý lekár a i.
Životopis Primár hematologicko-transfuziologického oddelenia, krajský lekár. Zakladateľ transfúznych staníc na Slovensku. Autor publikácie o rozvoji darcovstva krvi na Slovensku a mnohých článkov v odborných časopisoch. Od roku l951 primár laboratórnej diagnostickej časti Krajskej transfúznej stanice, neskôr hematologicko-transfuziologického oddelenia nemocnice v Banskej Bystrici, po rozčlenení primár transfuziologického oddelenia (19791989). Pod jeho vedením sa oddelenie zameralo na imunohematológiu, na výrobu vzácnych sér, vybudovalo register darcov so vzácnymi krvnými skupinami. Nositeľ viacerých vyznamenaní.
Tallerova (kedysi Taller Pál-Gasse alebo Taller Pál-utca) je ulica v Bratislave v Starom Meste, takmer v strede mesta. Ide rovnobežne s ulicou Medená a prepája komunikáciu Štúrova a ulicu Tobrucká. V dávnej minulosti to bola slepá ulica, na mieste križovatky s Tobruckou bola zastavaná. Meno nesie po obľúbenom prešporskom mešťanostovi konca 19. storočia menom Paulus Taller. Od roku 1945 sa dočasne volala Stalingradská, od roku 1963, počas komunizmu, sa dočasne volala Volgogradská. Od roku 1990 sa vrátila k pôvodnému názvu. Historicky patrila do prešpurského obvodu Franz Josef-Stadt (Mesta Františka Jozefa).
Pozri aj  Tehelná ulica Tehliarska ulica Kategória:Rozlišovacie stránky – Ulice
Pozri aj  Starohájska cesta – zaniknutá ulica v Bratislave Kategória:Rozlišovacie stránky – Ulice
Mičurinova ulica (predtým Titova ulica ) bola ulica v Bratislave, mestskej časti Petržalka. Existovala približne od roku 1950 (najprv ako Titova ) do polovice 80. rokov 20. storočia. Križovala dnešnú Bosákovu ulicu na západnej strane a ústila na dnešnú Vavilovovu ulicu, odbočku zo zrušenej Starohájskej cesty vidno dodnes.
Priebeh Ulica začína na križovatke s Kvačalovou ulicou, pričom je plynulým pokračovaním Bazovej, a pokračuje východným smerom. Prechádza severnou stranou Daxnerovho námestia. Postupne do nej ústia Rastislavova a Nitrianska, a napokon sa pri Centrálnom trhovisku napája na Miletičovu.
Základné informácie Švabinského ulica nie je ulicou v pravom zmysle slova (čo platí aj pre mnohé iné v Petržalke), ide skôr o skupinu roztrúsených panelákov. Ulicu v pôvodnom ponímaní paradoxne tvoria tri obytné domy postavené vedľa seba, ktoré patria do troch rôznych ulíc: Andrusovova 2 – 10, Švabinského 2 – 14 a Ševčenkova 25 – 33.
Pozri aj  Starohájska ulica (Bratislava)
Pozri aj  Škultétyho ulica
Významné objekty Ulica sa napája priamo na bratislavský Prístavný most. Je to spojnica, ktorá pretína množstvo ulíc, a preto sa tu stretávajú všetky druhy dopravných prostriedkov – autobusy, trolejbusy a električky (viac v sekcii Dopravné spojenie). V jej blízkosti sa nachádza viacero hotelov, Nemocnica s poliklinikou Ružinov, dva zimné štadióny (Zimný štadión Ondreja Nepelu a Zimný štadión Vladimíra Dzurillu), futbalový štadión Slovan a atletický a futbalový štadión Inter, krytá plaváreň, tenisový štadión, športová hala, nákupné centrum Polus City Center, kúpalisko Tehelné pole a prírodné kúpalisko Kuchajda. Aj vzhľadom na blízkosť dvoch kasární a generálneho štábu armády SR sa na nej pred rokom 1989 usporiadavali vojenské prehliadky.
Významné objekty Na ulici sa nachádza centrála VÚB banky, kancelárske budovy City Business Center (CBC). S ulicou susedí aj historický Ondrejský cintorín (vchod z Ulice 29. augusta). Na mieste administratívnych budov sa nachádzala železničná stanica Bratislava-Nivy, ktorá zanikla v 80. rokoch 20. storočia. V súčasnosti existuje projekt na jej obnovu ako podzemnej stanice.
Externé odkazy  Štefanovičova ulica na mape Bratislavy Kategória:Ulice v Starom Meste v Bratislave
Blízke ulice  1. ulica 2. ulica 3. ulica 4. ulica 5. ulica 6. ulica 7. ulica
Blízke ulice  9. ulica 8. ulica
Blízke ulice  Obilná ulica
Blízke ulice  Eisnerova ulica
Ulice Nachádza sa tu Labutia ulica.
Blízke ulice  8. ulica 10. ulica
Blízke ulice  Donnerova ulica Kempelenova ulica Fadruszova ulica
Pozri aj  Gettingova ulica
Blízke ulice  Trojičné námestie Nákupná ulica Linzbothova ulica Nákovná ulica
Blízke ulice  Trnavská cesta Záhradnícka ulica Stodolova ulica
Blízke ulice  Dostojevského rad Čulenova ulica Grösslingová ulica Páričkova ulica Mlynské nivy Malý trh Legionárska ulica Vajnorská ulica Krížna ulica
Blízke ulice  Exnárova ulica Ružinovská ulica Šándorova ulica
Blízke ulice a námestia  Račianske mýto Kominárska ulica Kraskova ulica Škultétyho ulica Varšavská ulica Janoškova ulica Námestie Biely kríž
Premenované  v Bratislave od roku 1990: Grösslingová ulica (Bratislava)
Blízke ulice  Štefánikova ulica Pražská ulica Karpatská ulica Mýtna ulica Račianske mýto Radlinského Trnavské mýto
Holekova ulica v Bratislave sa nachádza v mestskej časti Staré Mesto neďaleko centrálnej vlakovej stanice. Na čísle 6 majú pracovisko Železnice Slovenskej republiky.
Pamiatky V bratislavskom Starom Meste je na jeho počesť pomenovaná ulica.
Štúrova ulica je ulica v Bratislave v Starom Meste prepájajúca Kamenné námestie a Námestie SNP so Šafárikovym námestím. Križuje Gorkého ulicu, Jesenského ulicu, Grösslingovú ulicu, Medenú ulicu a Tallerovu ulicu. Pomenovaná je podľa Ľudovíta Štúra. Pôvodne niesla názov Barossova (Baross Gábor-Straße, Baross Gábor-út). Štúrova ulica je mimoriadne bohatá na architektonické pamiatky a budovy. Nachádza sa tu bývalá budova Národnej banky Slovenska (architekt Emil Belluš, 1936-38), v ktorej dnes sídli Generálna prokuratúra SR, bývalá budova Pravdy, ktorá bola zrekonštruovaná a premenovaná na Pressburg Center, bývalá budova VÚB banky, ktorá po rekonštrukcii má niesť názov City Gate. Citát Ľudovíta Štúra "Nazpäť cesta nemožná, napred sa ísť musí" na Štúrovej ulici v Bratislave Nachádza sa tu bývalý grófsky Čákiho palác. Ulicou vedie od roku 1895 prvá električková trať v Bratislave.
Blízke ulice  Galvaniho ulica Studená ulica
Dejiny Do polovice 19. storočia sa na mieste ulice nachádzali záhrady. Vznikla vo vnútornej časti mestských palisád, ktorých trase sa prispôsobila. Od roku 1872 mala názov Edlova ulica podľa predsedu I. bratislavskej poisťovne Teodora Edla, ktorý bol aj komunálnym politikom. V roku 1880 sa tu nachádzalo osem domov, neskôr vznikla piváreň, korčuliarsky klub a hostinec.
Súčasnosť Niekdajší priemyselný charakter ulice sa po privatizáciách a útlme výroby na prelome tisícročí začal meniť na komerčný, a v dnešnej dobe lemujú ulicu kancelárske objekty takmer po celej jej dĺžke. Bývalú továreň Kablo, rovnako ako aj Bratislavské automobilové závody a iné tak nahradili kancelárske súbory ako napríklad Twin City, Apollo Business Centrum alebo Bratislava Business Center. V októbri 2017 začali búrať autobusovú stanicu, ktorú v roku 2021 nahradilo nové multifunkčné centrum Nivy s autobusovou stanicou v podzemnej garáži, obchodmi, gastronomickými prevádzkami, tržnicou a zelenou strechou. Súčasťou projektu je aj najvyššia budova na Slovensku, 125 m vysoká Nivy tower. Samotná ulica prešla rozsiahlou rekonštrukciou, pribudli nové zastávky verejnej dopravy, priechody pre chodcov, na obidvoch stranách vyhradené buspruhy a obojsmerná oddelená cyklotrasa pribudla na severnej strane. V budúcnosti sa na ulici plánuje vybudovať električková trať vedúca až do Podunajských Biskupíc cez Prievoz. Zrekonštruovaná ulica Mlynské Nivy s obchodným centrom a vežou Nivy Tower Ulica Mlynské Nivy s vyhradenými buspruhmi a oddelenou cyklotrasou
Tehliarska ulica je ulica v Bratislave, v mestskej časti Devínska Nová Ves. Tiahne sa od železničnej trate po Opletalovu ulicu. Tvorí ju zástavba rodinných domov.
Dúhová ulica (do roku 1950 Dulová ulica ) bola ulica v Petržalke v rokoch 1950-1983. Premenovaná bola v roku 1950 z dôvodu duplicity pomenovania po pripojení obce k Bratislave. Pôvodne bola pomenovaná po ovocnom strome dula, neskôr po dúhe, prírodnom jave. Bola to ulica v pôvodnej zástavbe obce Petržalka, zanikla v spojitosti s novou sídliskovou zástavbou Dvory. Stála približne na mieste súčasného nájazdu na Panónsku cestu smerom z Rusovskej cesty pri súčasnej čerpacej stanici.
Dejiny Ulica bola verejnosti sprístupnená v roku 1846. Na juhozápadnej strane ulice bola spočiatku len zeleň (záhrada), zástavba bola len severnej strane. V roku 1880 tu bola postavená poisťovňa, v roku 1937 reštaurácia Smíchovský dvor , kníhtlačiareň Grafik , Mariánsky dvor a kníhkupectvo, v roku 1939 stavebné družstvo Domus a Prvá bratislavská ľudová kuchyňa, v roku 1949 redakcia a administrácia Index , nočný bar La Paloma (do roku 1978) a nočný bar Kryštáľ . Do 90. rokov bolo na ulici kníhkupectvo.
: O zaniknutej ulici v Petržalke pozri Kaspická ulica Wilsonova ulica v Bratislave sa nachádza v mestskej časti Staré Mesto a nazvaná bola podľa Woodrowa Wilsona. Na čísle 6 je Študentský domov Nikosa Belojanisa. Rovnaký názov mala aj zaniknutá ulica v Petržalke, ktorá bola neskôr premenovaná na Kaspická ulica a následne asanovaná.
Pôvod názvu Pomenovaná je podľa ruského mesta Saratov. Pred rokom 1974 sa volala Benkova ulica podľa slovenského maliara Martina Benku, ulica bola premenovaná z dôvodu vzniku duplicity názvu po pripojení Dúbravky k Bratislave. Od roku 1975 (30. výročie Májového povstania) do polovice 80. rokov 20. storočia sa územie pozdĺž južnej Saratovskej ulice (medzi ulicami Drobného a Janka Alexyho) nazývalo Námestie Májového povstania českého ľudu ; toto námestie bolo v polovici 80. rokov zrušené a jeho názov bol použitý na novovytvorené námestie na konci dnešnej Markovej ulice v Petržalke.
Mesto bolo založené roku 1549 a do roku 1763 bolo hlavným mestom portugalskej kolónie. Vzhľadom k svojmu prednostnému postaveniu počas koloniálneho obdobia sa v meste stretávali indiánske, európske a africké kultúrne vplyvy. Mesto je dodnes jedným z centier africko-brazílskej kultúry.
Zástavba Salvadora je rozdelená medzi Dolné a Horné mesto, medzi ktorými je výškový rozdiel až 80 m a ktoré spája známy výťah Lacerda. S mestom je spojený spisovateľ Jorge Amado, ktorý vo svojich knihách opisuje svojráznu atmosféru mesta, charakteristickú prelínaním jednotlivých kultúr.
Geografia Dočasne vyhasnutý sopečný vrch Monte Curral s radarovou stanicou zabezpečujúcou bezpečnosť letov Espargos leží uprostred ostrovčeka severne od medzinárodného letiska Aeroporto Internacional Amilcar Cabral. Je hlavným mestom ostrova Sal a podľa sčítania z roku 2005 s počtom 6137 obyvateľov jeho druhým najväčším mestom. Hlavný cestný ťah z mesta vedie na juh okolo letiska cez obec Murdeira až do turistického centra Santa Maria na južnom pobreží. Ostatné cesty spájajú mesto na východnom pobreží s obcami Pedra de Lume a s Palmeirou a s prístavom ostrova Sal na západnom pobreží. Na piesčitom teréne možno dosiahnuť aj neobývané časti severu ostrova. V blízkosti mesta na juhozápade čnie približne 107 metrov vysoký vrch Monte Curral. Okolitá púštna krajina je zväčša rovinatá, čo je pre ostrov Sal typické. Vrchol sopky Monte Curral zrovnali a postavili tam radarovú stanicu, ktorá sa používa pri sledovaní letovej prevádzky, ako aj rádiokomunikačnú vežu, ktorá poskytuje ostrovu prijímanie rozhlasových programov a mobilných telefónnych sietí. Medzi významnejšie stavby mesta patrí miestny kostol, krytá tržnica a budova miestnej samosprávy.
Demografia Etnické zloženie obyvateľstva tvoria z 90 % mestici, z 9 % belosi a z 1 % Indiáni. Väčšina obyvateľov je španielskeho pôvodu. Ako v jedinej stredoamerickej krajine tu nežijú potomkovia čiernych Afričanov. Navyše, v roku 1930 generál Martínez vydal rasistický zákon, ktorým sa zakazuje, aby sa tu usídlili. To isté platilo pre Malajcov, Rómov a Arabov. Takmer 80 % obyvateľov je rímskokatolíckeho vyznania a takmer 20 % patrí k rôznym protestantským denomináciám. V zahraničí žijú asi 3 milióny Salvádorčanov, najmä v USA, ale aj v Kanade, Taliansku, Austrálii a Švédsku.
El Salvador môže byť: španielsky a zriedkavý slovenský názov štátu Salvádor, pozri Salvádor mesto na Kube, pozri El Salvador (mesto na Kube) mesto na Filipínach, celý názov: City of El Salvador, pozri City of El Salvador
Externé odkazy  Oficiálna stránka mesta Kategória:Mestá v Ekvádore
Šport V meste sa nachádza známy salvádorský futbalový klub C.D. Luis Ángel Firpo. Jeho štadión Sergio Torres Stadium má kapacitu 5000 divákov.
Dejiny Mesto bolo založené v roku 1801. Územie, na ktorom súčasné mesto leží však prvýkrát preskúmal už taliansky objaviteľ Sebastiano Caboto v roku 1527. Už on v tej dobe popísal aj rieku San Salvador, ktorá preteká okolo mesta. V tejto oblasti založil aj pevnosť San Salvador , ktorá predstavuje prvé európske osídlenie v oblasti. V roku 1574 tu nechal postaviť osadu Juan Ortiz de Zárate. Táto osada bola známa ako Ciudad Zaratina a slúžila hlavne ako podpora pre ďalšie výpravy za drahými kovmi, ktoré sa podľa vtedajších predstáv mali v oblasti nachádzať. Osada však po niekoľkých rokoch zanikla v dôsledku útokov indiánov. Neďaleko od mesta pri povodí potoka Arroyo Espinillo vznikla v polovici 18. storočia nová osada s názvom Espinillo . Z dôvodu nedostatku zdrojov však obyvatelia túto osadu premiestnili k rieke Uruguaj. Keďže na tento presun nemali obyvatelia osady príslušné úradné povolenia, boli nútení sa vrátiť v roku 1784 späť do starej osady. Na spiatočnú cestu sa osadníci vydali v roku 1801, no posunuli sa ďalej, až k rieke San Salvador. Nové mesto pomenovali jeho obyvatelia po patrónke Panne z Dolores (Virgen de los Dolores). Osadníci sa zaoberali predovšetkým poľnohospodárstvom. Mesto sa rozvíjalo a jeho obyvatelia sa začali usilovať o oddelenie od departmentu Soriano, no neúspešne. Za mesto bolo Dolores formálne vyhlásené v roku 1923.
:: Salvádor môže byť aj zriedkavý názov hlavného mesta štátu Salvádor, teda mesta San Salvador, pozri San Salvador (Salvádor). Salvádor (-normovaný názov , zriedkavo: El Salvador ; od cca. 50. rokov 20. stor. do roku 1991 aj: Salvador ; cca. do 40. rokov 20. stor. len: Salvador alebo San Salvador alebo El Salvador ; po španielsky El Salvador - doslova "Spasiteľ"), dlhý tvar Salvádorská republika (po španielsky República de El Salvador ), je štát v Strednej Amerike, ktorý sa nachádza pri pobreží Tichého oceánu. Na severozápade susedí s Guatemalou a na severovýchode s Hondurasom. S počtom obyvateľov viac ako 6 miliónov na rozlohe ² je s hustotou 303,1 obyvateľov na km² najhustejšie zaľudnenou krajinou v Amerike.
San Salvador de Jujuy (často skrátene nazývané ako Jujuy ) je hlavné mesto najsevernejšej argentínskej provincie Jujuy. Súčasne je sídlom departmentu Doctor Manuel Belgrano. Pri sčítaní ľudu v roku 2010 malo mesto 257 970 obyvateľov. V metropolitnej oblasti San Salvador de Jujuy žije v súčasnosti približne 344 300 ľudí. Vo veľkej aglomerácii sa nachádzajú okrem samotného mesta ešte husto osídlené kraje Palpalá, El Carmen, San Antonio a časť zo San Pedro de Jujuy. Mesto bolo založené v roku 1593. Je administratívne, ekonomické a kultúrne centrum regiónu. V centre mesta sa nachádzajú budovy ešte z koloniálnej éry. V meste a jeho tvoria pôvodní obyvatelia väčšie percento populácie, než v iných častiach Argentíny. Vzdialenosť od Buenos Aires je približne .
San Salvador (-španielsky a slovenský názov; zriedkavé slovenské názvy: San Salvádor , Salvádor ) je hlavné a najväčšie mesto Salvádoru. Žije tu približne 2,2 milióna obyvateľov a počtom obyvateľov je tretím najväčším mestom v Strednej Amerike, väčšie sú Guatemala a Managua. Sústreďuje sa tu približne polovica HDP celého štátu.
Maldonado Colegio v Riobambe. Riobamba je hlavné mesto provincie Chimborazo v strednom Ekvádore, a leží v údolí rieky Chambo v Andách. Leží (125 míľ) južne od hlavného mesta Ekvádoru Quita vo výške na Ceste sopiek. Mesto je obklopené vrchmi a sopkami, a ak budete stáť na vrchole sopky Chimborazo, budete sa pozerať z miesta najvzdialenejšieho od stredu Zeme.
Salvádor je administratívne rozčlenený na 14 departmentov. Týchto 14 územných celkov je ďalej rozdelených na 262 municipios . Department Hlavné mesto Rozloha(km²) Obyvateľstvo(2006) Hustotaobyv. 1 Ahuachapán Ahuachapán 1.240 370.000 299 2 Cabañas Sensuntepeque 1.104 159.000 144 3 Chalatenango Chalatenango 2.117 205.000 97 4 Cuscatlán Cojutepeque 0.756 217.000 287 5 La Libertad Santa Tecla 1.653 824.000 499 6 La Paz Zacatecoluca 1.224 329.000 269 7 La Unión La Unión 2.074 309.000 149 8 Morazán San Francisco Gotera 1.447 252.000 174 9 San Miguel San Miguel 2.077 558.000 269 10 San Salvador San Salvador 0.886 2267.000 2559 11 San Vicente San Vicente 1.184 175.000 148 12 Santa Ana Santa Ana 2.023 631.000 312 13 Sonsonate Sonsonate 1.126 531.000 471 14 Usulután Usulután 2.130 353.000 165 Salvador 21 040 7 180 000 341 14 departmentov Salvadoru
Babahoyo je mesto v Ekvádore. Bolo založené 30. septembra 1948 zákonným nariadením a je hlavným mestom provincie Los Ríos. Obmývajú ho dve rieky : San Pablo a Caracol, ktoré sa zlievajú do rieky Babahoyo, ktorá sa vlieva do rieky Guayas, a tá potom do Moremora. Jedna z najzaujímavejších exkurzií ponúka splavenie rieky Babahoyo, vedie na vidiek a umožňuje vidieť tradičný životný štýl miestnych campesinos, ktorí žijú na vidieku, sejú rastliny a chovajú dobytok. Pozornosť priťahujú plávajúce domy charakteristické pre túto oblasť. Je spracovateľským a obchodným centrom pre okolitý poľnohospodársky región, mesto obchoduje s ryžou, cukrovou trstinou, ovocím, balzovým drevom a orechmi tagua (rastlinná "ivory"). Ryža a cukor sa spracovávajú v továrňach.
Formosa je mesto a obec (município) v strednej Brazílii v štáte Goiás. Nachádza sa približne 80 km na východ od hlavného mesta Brasílie. Mesto je známe svojimi krásnymi prírodnými scenériami, vodopádmi a je tiež významným producentom poľnohospodárskych plodín. Pomerne významný je tiež chov a spracovanie dobytka. Mesto v kvalite života výrazne zaostáva za Brasíliou, kam denne dochádza za prácou väčšina obyvateľov. Najdôležitejšou turistickou atrakciou sú vodopády Itiquira, okolie je bohaté na jaskyne, vodopopády a bystriny. Avšak vzhľadom na stupeň kriminality v meste sa odporúča navštevovať turistické miesta v skupinkách.
Guaranda je mesto v strednom Ekvádore. Je hlavným mestom provincie Bolívar nachádzajúcej sa v Andách. Mesto má cestné spojenie s Babahoyo a Ambato. Guaranda je mestom trhov nachádzajúce sa v hoyo - hlbokom údolí vysokých Ánd, slúžiace veľkej oblasti poľnohospodárskych usadlostí (comunidades) kečuánskych Indiánov. Podnebie je subtropické, s dlhou suchou sezónou (májoktóber) známej ako (estio). Obyvatelia sú mestizo, s hŕstkou Španielov. Vo všeobecnosti je známe ako oblasť kolonizovaná židovskými utečencami unikajúcimi pred inkvizíciou z Limy. Jadro sa navzájom sprepletalo svadbami skoro päť storočí vytvárajúc tak kompaktnú populáciu prepojené rodinnými zväzkami. Od roku 1990 domorodá väčšina prevzala politickú moc a väčšina miestnych volených zástupcov sú ľudia kečuánskeho pôvodu. Mesto má 25 000 obyvateľov (2005) a počet narastá. Trpí vážnymi problémami súvisiacimi s dodávkami elektriny a vody. Voda je privádzaná z vysokohorských povrchových zdrojov, väčšinou ľadovca na Chimborazo a je dobrej kvality (pitná). Mesto je známe pre svoj týždeň trvajúci karneval a svojím alkoholickým nápojom Pajaro Azul. Kategória:Mestá v Ekvádore
San Salvador (doslova: Svätý Spasiteľ) môže byť: sídlo: hlavné mesto štátu Salvádor, pozri San Salvador (Salvádor) hlavné mesto rovnomenného departmentu v Argentíne, pozri San Salvador (mesto, Entre Ríos) department: v štáte Salvádor, pozri San Salvador (department, Salvádor) v argentínskej provincii Entre Ríos, pozri San Salvador (department, Entre Ríos) ostrov na Bahamách, pozri San Salvador (ostrov) zastaraný názov štátu Salvádor, pozri Salvádor sopka v štáte Salvádor, pozri San Salvador (sopka)
Puerto Baquerizo Moreno Puerto Baquerizo Moreno je hlavné mesto provincie Galápagos, v Ekvádore. Nachádza sa na juhozápadnom pobreží ostrova San Cristóbal, najvýchodnejšieho z ostrovov súostrovia Galapágy. Aj napriek tomu že to je hlavné mesto súostrovia, má iba druhý najpočetnejšiu populáciu: 5 600, prevažne rybárov. Hlavnými priemyselnými odvetviami sú rybárstvo, turizmus, a farmárčenie na ornej pôde. Mesto má svoje tlmočnícke centrum, ale jeho turistická infraštruktúra nie je taká rozvinutá ako v Puerto Ayora. Mesto dostalo meno po prezidentovi Alfredovi Baquerizovi Morenovi (1859 – 1951). Obyvatelia založili a stále ešte prevádzkujú nadáciu Albatross Foundation USA.
Puerto Francisco de Orellana Puerto Francisco de Orellana alebo El Coca je mesto ležiace vo východnom Ekvádore. Je hlavným mestom provincie Orellana. Mesto leží v amazonskom pralese na sútoku riek Coca a Napo. Počet obyvateľov dosahuje 45 163. Oficiálny názov mesta je odvodený od mena Francisco de Orellana, ktorý preskúmal sútok riek Coca a Napo. Mesto navštevujú turisti hodlajúci navštíviť Amazonský prales. Z tohto dôvodu má aj letisko V meste je umiestnená posádka 19 "NAPO" JUNGLE BRIGADE (ekvádorskej armády), cvičiacej vojenské jednotky ako Selva, Tigres, Reconocimiento de Largo Alcance, Operaciones Rivereñas a Operaciones de Asalto aereo (letecký útok).
Salta je hlavné mesto provincie Salta na severozápade Argentíny. Nachádza sa v údolí Valle de Lerma, na úpätí And v nadmorskej výške na rieke Río Arenales. Pri sčítaní ľudu v roku 2010 malo mesto 520 683 obyvateľov. V súčasnosti sa počet obyvateľov mesta aj s predmestiami odhaduje na 626 600 ľudí. Salta tak patrí medzi 10 najväčších miest v Argentíne podľa počtu obyvateľov. Mesto bolo založené v roku 1582 španielskym conquistadorom Hernandom de Lermom ako vhodná zastávka na ceste medzi mestami Lima a Buenos Aires. Mesto je známe svojou španielskou koloniálnou architektúrou predovšetkým z 18. a 19. storočia v starej časti mesta. Z priemyslu sa tu spracováva ropa v miestnej rafinérii, okrem toho je v meste aj potravinársky priemysel. Na juh od mesta je významná vinárska oblasť Argentíny. Približne 6 km juhozápadne od mesta sa nachádza letisko Martin Miguel de Guemes. Podnebie je teplé a suché, priemerný ročný úhrn zrážok je 756 mm, pričom hlavné obdobie dažďov je v januári a februári.
Puerto Madryn () je mesto v argentínskej provincii Chubut a hlavné mesto departmentu Biedma. Leží na pobreží Atlantického oceánu. Pri sčítaní ľudu v roku 2010 malo mesto 81 315 obyvateľov. Bolo založené 28. júla 1865 waleskými osadníkmi. Mesto je významným turistickým centrom, ktoré turisti navštevujú v súvislosti s polostrovom Valdés. Polostrov Valdés je zapísaný v zozname Svetového dedičstva UNESCO.
Termas de Río Hondo je mesto nachádzajúce sa v provincii Santiago del Estero v severnej Argentíne. Je sídlom departmentu Río Hondo. Pri sčítaní ľudu v roku 2010 malo mesto 32 166 obyvateľov. V roku 2017 sa počet obyvateľov mesta odhadoval na 34 800 ľudí. Mesto leží na východnom brehu vodnej nádrže Río Hondo a súčasne na oboch brehoch rieky Dulce. Pôvodný názov mesta bol Miraflores , neskôr dostalo názov Termas . Už na konci 19. storočia začalo mesto rásť vďaka cestovnému ruchu spojenému s kúpeľníctvom. V roku 1958 získalo mesto svoju samosprávu. V roku 1966 bolo mesto premiestnené o 21 km, keďže na jeho mieste bola vybudovaná vodná nádrž. Mesto je aj v súčasnosti známe pre svoje horúce pramene a do miestnych kúpeľov cestuje každoročne množstvo turistov, pričom Termas de Río Hondo je tak najnavštevovanejšie mesto provincie.
Acajutla je prístavné a kúpeľné mesto v štáte Salvádor, departmente Sonsonate. Je hlavným strediskom ťažkého priemyslu - nachádza sa tu ropná rafinéria, výroba umelých hnojív a cementárne.
Salvador de Bahia (celým názvom São Salvador da Bahia de Todos os Santos ) je hlavné mesto brazílskeho spolkového štátu Bahia. Nachádza sa na polostrove oddeľujúcom vody Atlantického oceánu a Zátoky všetkých svätých (Baía de Todos-os-Santos). Je významným brazílskym prístavom a centrom obchodu. V roku 2015 tu žilo 2 921 087 obyvateľov, čím je tretím najväčším mestom Brazílie. Historické centrum okolo mestskej štvrti Pelourinho s mnohými stavbami v renesančnom a barokovom štýle je od roku 1985 zapísané na zozname svetového dedičstva UNESCO. Mesto bolo založené roku 1549 a do roku 1763 bolo hlavným mestom portugalskej kolónie. Vzhľadom k svojmu prednostnému postaveniu počas koloniálneho obdobia sa v meste stretávali indiánske, európske a africké kultúrne vplyvy. Mesto je dodnes jedným z centier africko-brazílskej kultúry. Zástavba Salvadora je rozdelená medzi Dolné a Horné mesto, medzi ktorými je výškový rozdiel až 80 m a ktoré spája známy výťah Lacerda. S mestom je spojený spisovateľ Jorge Amado, ktorý vo svojich knihách opisuje svojráznu atmosféru mesta, charakteristickú prelínaním jednotlivých kultúr.
Populácia Obyvatelia mesta sú prevažne černosi a mulati. Prevažne patria k etniku Forro. Väčšina Portugalcov (asi 4 000) sa po vyhlásení nezávislosti z mesta odsťahovala naspäť do Európy. Tento odliv pol čiastočne kompenzovaný prílivom utečencov z Angoly. Tabuľka, ktorá ukazuje stav obyvateľstva mesta v rôznych obdobiach: Rok 1950 1960 1970 1975 1980 1984 1990 1991 2000 2003 2005 2008 Počet obyvateľov 5 607 5 714 17 380 25 000 20 000 34 997 42 331 43 420 49 997 53 300 56 166 62 531
Elvas je mesto (cidade) v Portugalsku v údolí rieky Guadiana. Je vzdialené vzdušnou čiarou od Lisabonu a len od španielskeho mesta Badajoz. Je najdôležitejším mestom dištriktu Portoalegre. Mesto dostalo mestské práva v roku 1513. Je to prosperujúce a živé mesto s rozvinutou zdravotníckou, školskou a športovou infraštruktúrou.
Dejiny Vzniklo v roku 1687 ako portugalská opevnená pošta a centrum obchodovania s otrokmi . V roku 1941 si vymenilo titul hlavného mesta s mestom Bolama. Mesto má medzinárodné letisko, je sídlom malej univerzity a výskumného ústavu. Počas občianskej vojny v krajine (1998 – 1999) bola veľká časť mesta zničená a väčšina obyvateľstva utiekla do vnútrozemia. Na začiatku 21. storočia, sa pomalým tempom obyvateľstvo z veľkej časti vrátilo.
Turistické zaujímavosti  El Malecón 2000 - obnovené historické nábrežie z čias Simona Bolívara. El Palacio Municipal - je umiestnený na Malecón a sústreďuje politickú úrady mesta a provincie. Budova je v neoklasicistickom štýle a je považovaná za architektonicky najvýznamnejšiu budovu v krajine. Las Peñas Neighborhood - sa nachádza v severovýchodnom konci centra mesta, je umeleckým centrom mesta. Mnoho zo 400 rokov starých budov bolo premenených na umelecké galérie a je tu niekoľko spomenutia hodných umeleckých štúdií. Prechádzka touto historickou časťou sprostredkuje človeku pohľad do minulosti Guayaquil. Mercado Artesanal - najväčší umelecký trh v meste. Trh je budova s 240 obchodmi, ktorá zaberá celý blok na ulici Baquerizo Avenue, medzi ulicami Loja a Juan Montalvo. Predajcovia predávajú domorodé remeselnícke umenie, šperky a maľby. Parque Centenario - umiestnený na ulici 9 de Octubre, medzi Lorenzo de Garaycoa a Quito, toto je najväčšie centrum zaberajúce 4 bloky mesta. Poskytuje tienisté útočištia pred rovníkovým slnkom, s obrovskými stromami skláňajúcimi sa nad chodníkmi a trávnikmi. Ústrednej časti parku dominuje socha Liberty (Slobody). Parque Seminario - nachádzajúci sa na 10 de Agosto Avenue a Chile, je domovom veľkého počtu iguanas, niektoré z nich dosahujú 5 stôp do dĺžky. Každé popoludnie prinášajú robotníci ovocie a zeleninu, aby prilákali iguanas zo stromov tak, aby ich mohli záujemcovia vidieť. Je tu tiež aj jazierko naplnené farebnými japonskými rybičkami tilapia. V strede parku sa nachádza socha Simóna Bolívara na koni. Bahia - najznámejší trh populárny tak medzi turistami ako aj domácimi. Poskytuje prakticky všetko, od topánok až po elektroniku. Väčšina budov v starom meste má soportales - to sú kolonády alebo arkády, ktoré poskytujú chodcom ochranu pred rovníkovým slnkom a tropickými dažďami. Veľa príťažlivých kostolov zdobí španielskym slohom ovplyvnená architektúra.
Územné členenie Mesto je rozdelené na administratívne účely na štvrte, tzv. "barrios". Tieto vychádzajú z pôvodného členenia na katolícke farnosti, teda "parroquias". Vo všeobecnosti sa tieto štvrte nazývajú "Cien barrios porteños", teda "sto štvrtí porteño", čo vyplýva z populárnej piesne zo 40. rokov 20. storočia. Avšak Buenos Aires sa skladá v skutočnosti iba zo 48. barrios. Potom sú tu ešte menšie územné celky v rámci každej štvrte. Niektoré z nich majú pomerne dlhú históriu, iné vznikli iba nedávno pri výstavbe. Príkladom je štvrť Palermo, čo je najväčšia štvrť v Buenos Aires, ktorá bola rozdelená na viacero barrios. Novší systém rozdelil mesto na 15 komún ("comunas"). 400px 400px
Polohopis Puerto Madero je jednou zo 48. mestských častí ("barrios") tzv. Autonómneho mesta Buenos Aires. Nachádza sa vo východnej časti mesta priamo na pobreží Río de la Plata. Poloha tejto časti, keďže sa nachádza v blízkosti historického centra mesta, no zároveň je na pobreží, robí z tejto časti jednu z najlukratívnejších štvrtí Buenos Aires. Južne (juhozápadne) sa nachádza štvrť La Boca, západne hraničí táto časť so štvrťami San Telmo, Monserrat a San Nicolás. Na severozápade sa nachádza časť Retiro. Z ostatných strán je Puerto Madero obklopené Río de la Plata. V tejto mestskej časti sa nachádza tiež prírodná rezervácia Reserva ecológica de Buenos Aires.
Zoznam miest a obcí v departmente Tabuľka zobrazuje najväčšie sídla departmentu v poradí podľa počtu obyvateľov zistených pri sčítaní ľudu v roku 2011. Názov Obyvateľstvo Salto 104 011 Constitución 2 762 Belén 1 926 San Antonio 877 Colonia 18 de Julio 750 Migliaro 733 Albisu 544
História História mestskej časti Monserrat siaha do úplných počiatkov mesta Buenos Aires. Keď v roku 1580 expedícia pod vedením Juana de Garaya druhýkrát založila Buenos Aires, bola hlavná časť novej osady a pevnosť umiestnená práve na území tejto mestskej časti. Samotná pevnosť bola postavená v roku 1594, v roku 1608 na miesto dorazili misionári z rádu Jezuitov. Tí začali v roku 1686 budovať prvý kostol v meste, ktorý bol dokončený v roku 1722 a vysvätený v roku 1734. Súčasne otvorili prvú školu a knižnicu, kde sa v tých časoch poskytovalo jediné vzdelanie v meste. Následne sa začali do rastúceho mesta presúvať aj iné kresťanské rády. Z nich najvýznamnejším bolo katalánske Bratstvo Panny Márie Montserratskej, ktorej kostol dal pomenovanie celej štvrti. Počas 18. storočia a časti 19. storočia bola štvrť známa ako "Barrio del Tambor" alebo "Barrio del Mondongo" z dôvodu veľkého počtu afrických otrokov, ktorí tu v tej dobe žili. V Monserrate sa nachádza budova Cabilda, teda mestského úradu, kde začala v roku 1810 Májová revolúcia, ktorá znamená začiatok nezávislosti Argentíny. Následný vývoj Buenos Aires však nebol až taký rýchly, keďže krajina čelila dlhým vnútorným, ale i vonkajším konfliktom. Väčší rozvoj nastal po roku 1875, kedy sa začala Argentína ekonomicky vzmáhať. V roku 1886 bola dokončená stavba prezidentského paláca Casa Rosada, následne dostalo aj priľahlé námestie pomenovanie Májové námestie, teda Plaza de Mayo, po úspešnej revolúcii z mája 1810. S rozvojom mesta a krajiny už bolo historické centrum v Monserrate nedostačujúce pre novú metropolu. Začalo sa teda s masívnymi búracími prácami, ktorých cieľom bolo predovšetkým vytvoriť miesto pre nový bulvár Avenida de Mayo, ktorý bol otvorený v roku 1894. Následne boli na tomto bulvári otvorené prvé stanice nového metra, ktoré bolo budované na začiatku 20. storočia. Keďže aj historicky je táto mestská časť centrom vlády mesta a krajiny, aj mnohé nové vládne budovy boli teda budované práve tu. Vďaka tomu dostal Monserrat vzhľad európskych metropol. V polovici 20. storočia sa štvrť začala meniť, z jej západnej časti začali odchádzať úrady a obyvatelia a prichádzali sem skôr umelci, ktorí západ Monserratu pretvorili na bohémsku časť, kde je množstvo miest určených pre tango a iné umelecké aktivity. Umelci sem prichádzali predovšetkým pre nízke nájomné a blízkosť k úplnému centru mesta. V poslednom období sa Monserrat stal jedným z cieľov turistov, ktorí vyhľadávajú nie len oblasť okolo Májového námestia, ale aj iné časti tejto štvrti, napríklad obchodné ulice, ktorých je tu niekoľko. Monserrat je tiež centrom španielskej kultúry v Buenos Aires. Na konci 20. storočia začala vláda investovať do obnovy historickej časti Buenos Aires, vďaka čomu sa aj časť Monserrat začala revitalizovať a obnovovať.
Zoznam miest a obcí v departmente Tabuľka zobrazuje najväčšie sídla departmentu v poradí podľa počtu obyvateľov zistených pri sčítaní ľudu v roku 2011. Názov Obyvateľstvo Maldonado 62 590 San Carlos 27 471 Pinares – Las Delicias 9 819 Punta del Este 9 277 Piriápolis 8 830 Cerro Pelado 8 177 Pan de Azúcar 6 597 San Rafael – El Placer 3 146 La Capuera 2 837 Aiguá 2 465 Barrio Hipódromo 1 973 Villa Delia 1 703 La Sonrisa 1 562 Balneario Buenos Aires 1 551 El Tesoro 1 396 Playa Grande 1 031 Barrio Los Aromos 956 Gregorio Aznárez 944 Punta Ballena 750 Gerona 679 Playa Hermosa 611
Názov Názov mestskej časti je odvodený od mena miestneho obchodníka Eduarda Madera, ktorý vymyslel tri projekty na výstavbu nového mestského prístavu, ktorý by nahradil starý prístav v štvrti La Boca. Víťazný projekt vybral priamo prezident republiky Julio Argentino Roca v roku 1882, čo znamenalo začiatok výstavby súčasného Puerto Madero.
Vlasta Burian sa narodil do rodiny libereckého krajčíra a ochotníka Antonína Buriana. V Liberci prežil prvých desať rokov svojho života. V roku 1900 sa jeho rodina presťahovala do Prahy, kde sa neskôr vyučil za obchodníka na obchodnej škole. Ako syn krajčíra sa od detstva stretával s ľuďmi, ktorí mali záujem o divadlo a mal možnosť počúvať príbehy z tohto prostredia. Sám ako dieťa spieval a mal rád operu. Mladý Vlasta Burian mal takisto veľkú záľubu v športe. Vynikal najmä vo futbale (bol brankárom ligového klubu A. C. Sparta), ale takisto v cyklistike a rád hral tenis. Časom však väčšina športových aktivít ustúpila divadlu. Svoje bavičské nadanie spočiatku uplatňoval prevažne na večierkoch svojich priateľov. Jeho nadanie mu však postupne otvorilo cestu aj k verejnému vystupovaniu.
Foto hrobu na Vyšehradskom cintoríne v Prahe Vlasta Burian , vlastným menom Josef Vlastimil Burian ( 9. apríl 1891, Liberec – † 31. január 1962, Praha), známy ako Kráľ komikov , bol český divadelný herec, spevák, divadelný riaditeľ, športovec, podnikateľ, filmový herec, filmový režisér, spisovateľ a imitátor, ktorý sa vďaka svojej usilovnosti, pracovitosti, odhodlanosti a nebojácnosti vypracoval medzi skutočné hviezdy českého filmu a divadla. Bol jedným z najpopulárnejších hercov za prvej republiky a jeho obľúbenosť trvá dodnes, o čom svedčia víťazstvá v ankete o „Kráľa komikov“.
Diskografia <ref>http://www.vlastaburian.webz.cz/diskografie.html</ref> CD Vlasta Burian v rádiu , 1997 - Český rozhlas Osudy dobrého vojáka Švejka I. díl , 2004 - Supraphon – Burian hrá rolu poľného kuráta Otto Katze Vlasta s kytkou , 2004 - František Rychtařík) (príloha knihy Album Vlasty Buriana ) Vlasta Burian – To nejlepší , 2005 - Supraphon Vlasta Burian – Slavné melodie , 2006 - Levné knihy
Ján Burjan ( 2. december 1886, Ružomberok – † 11. apríl 1945, Bratislava) bol slovenský architekt a politik šľachtického pôvodu, poslanec Revolučného národného zhromaždenia od 27. februára 1919 do 18. marca 1920. Narodil sa 2. decembra 1886 lekárovi Jozefovi Burjanovi a jeho manželke Amálii rod. Blahovej.
Róbert Burian ( 4. apríl 1982, Nitra) je slovenský DJ, producent, ktorý pôsobí na hudobnej scéne od roku 2003. Na Slovensku je najviac známy ako tvorca hudby pre Egov letný hit „Žijeme len raz“, ktorému bol aj producentom. Úspešné sú aj mnohé jeho remixy známych slovenských i zahraničných singlov. V súčasnosti je taktiež členom švajčiarského vydavateľstva Enormous Tunes.
Životopis V 80. rokoch bol spoluzakladateľom a bubeníkom v kultovej hudobnej skupine Devínska Nová Vec. Do roku 1988 vystriedal viacero zamestnaní, najdlhšie pracoval ako strojník v kyslikárni v Slovnafte. Krátko študoval dramaturgiu, neskôr scenáristiku na VŠMU, štúdium však nedokončil. V roku 1988 pracoval ako strážca parkoviska, po Nežnej revolúcii podnikal v reklamnej branži, neskôr bol šéfredaktorom magazínu Tele-Video-Relax , textárom v reklamných agentúrach DDB Needham a Wiktor/Leo Burnett, od roku 1996 pracoval v spoločnosti Gratex International, kde bol tvorcom webových stránok (content originator), redaktorom internetového časopisu inZine, marketingovým pracovníkom a pracovníkom Quality Assurance Group tamtiež.
Literatúra (výber) <ref>http://www.vlastaburian.webz.cz/knihy.html</ref>  Antonín a Petr KRÁL: Vlasta Burian , Orbis, 1969 Emil Artur LONGEN: Král komiků , Melantrich, 1979 (2. vydanie) Vladimír JUST: Vlasta Burian , Praha, 1986 Vladimír JUST: Věc: Vlasta Burian , 1991, Ivan R. ČERNÝ: Byl jednou jeden Vlasta… aneb o králi českých komiků , vydalo nakladateľstvo Magnet, 1991, ISBN 80-85110-60-1 Jaromír TREJBAL: Z hotelu Ritz do kuchyně Vlasty Buriana , GT-Club, 1991 (reedícia: 2009, Ikar, ISBN 978-80-249-1215-8) Vladimír JUST: Vlasta Burian: Mystérium smíchu , AVČR, 1993 a 2002, ISBN 80-200-0861-6 Karel ČÁSLAVSKÝ: Filmový Vlasta Burian , Fragment, 1997 a 2000, ISBN 80-7200-159-0 informace od nakladatele Viktor KUDĚLKA: Hvězdy nad Barrandovem , Brno, 1999 Josef FRAIS a Pavel FRAIS: Vlasta Burian – Obrazový životopis , Práh, 2001, Burian vo fotografiách, hlavne zo športu a súkromia, ISBN 80-86155-65-X Ondřej SUCHÝ: Vlasta Burian – Na cestě do 21. století , Brána, 2004, ISBN 80-7243-218-4 informácie od nakladateľa Ondřej SUCHÝ, Jaromír FARNÍK: Album Vlasty Buriana , Ametyst, 2004, Burian vo fotografiách zo súkromia i z jeho diela, súčasťou je tiež CD Vlasta s kytkou , ISBN 80-85837-68-4
Poštové známky  obraz od Zdeňka Buriana na poštovej známke (Česká republika, 2005)
Ing. Jozef Burian ( 21. september 1961, Košice – † 24. december 2021) bol slovenský manažér a politik. Bol poslancom Národnej rady SR za stranu SMER – sociálna demokracia, v rokoch 20122016 pôsobil ako štátny tajomník Ministerstva práce, sociálnych vecí a rodiny SR.
Hudobná kariéra Juraj Burian študoval v rokoch 1987-91 hru na gitaru na Bratislavskom konzervatóriu u profesora Jozefa Zsapku. Okrem toho, ako jeden z mála slovenských hudobníkov, má, v rokoch 1992-95, vyštudovanú hru na gitaru na Berklee College of Music v Bostone (USA). Juraj Burian patrí medzi vyhľadávaných štúdiových hráčov. Hrá hlavne na akustickú gitaru. Okrem účinkovania v množstve hudobných projektov v rôznych hudobných žánroch, Juraj Burian hral v rokoch 1984-85 v kapele Petra Breinera Klobása, v rokoch 1986-91 bol spolu s Matúšom Jakabčicom a Antonom Jarom súčasťou džezového tria, spolupracoval aj s Big Bandom Rádia Bratislava (1991-94), či dlhodobo, medzi rokmi 1987-92, účinkoval v Scat bande Adrieny Bartošovej. Medzi ďalšími hudobníkmi, s ktorými Juraj Burian spolupracuje je americký saxofonista Peter Cardarelli, pre speváka Marcela Palondera zložil skladbu „Kým nás máš“, s ktorou ho sprevádzal na Eurovízii 1996, spolupracoval aj s aranžérom a skladateľom Alan Roy Scottom, s Dežom Ursinym, Pavlom Hammelom, Vašom Patejdlom, Paľom Haberom, Darou Rolins, Beátou Dubasovou, hrával aj s Mariánom Vargom, Richardom Mullerom, Jurajom Tatárom, Oľgou Záblackou, či s kapelami Gravis a Lojzo a mnohými inými. Juraj Burian v rokoch 1990 a 2001 Juraj Burian od Slovenskej akadémie umenia dostal ocenenie v kategórii „Inštrumentalista roka“.
Život Vlasta Burian sa narodil do rodiny libereckého krajčíra a ochotníka Antonína Buriana. V Liberci prežil prvých desať rokov svojho života. V roku 1900 sa jeho rodina presťahovala do Prahy, kde sa neskôr vyučil za obchodníka na obchodnej škole. Ako syn krajčíra sa od detstva stretával s ľuďmi, ktorí mali záujem o divadlo, a mal možnosť počúvať príbehy z tohto prostredia. Sám ako dieťa spieval a mal rád operu. Mladý Vlasta Burian mal takisto veľkú záľubu v športe. Vynikal najmä vo futbale (bol brankárom ligového klubu A. C. Sparta), ale takisto v cyklistike a rád hral tenis. Časom však väčšina športových aktivít ustúpila divadlu. Svoje bavičské nadanie spočiatku uplatňoval prevažne na večierkoch svojich priateľov. Jeho nadanie mu však postupne otvorilo cestu aj k verejnému vystupovaniu.
Divadelná avantgarda Vznik republiky sprevádzal malý záujem o divadlo, ktorý sa postupne (po roku 1923) vrátil do normálu. Avantgardné divadlo sa pokúsilo vytvoriť nové scénické cesty. Vychádzalo jednak z kolektivizmu, dadaizmu a poetizmu. Osvobozené divadlo Emil František Burian (1904 – 1959) Pochádzal zo známej spevackej rodiny (otec bol barytonista). V 30. rokoch založil divadlo D 34 , 35 (letopočet… 39). Jeho hlavným cieľom bolo priblížiť divákovi náročné hry (Boamarchiese, Barbier zo Sevilly, Lakomec, Utrpenie mladého Werthera), ale uvádzal aj diela ako Dobrý vojak Švejk, Žobrácka opera a realizoval i vlasné hry s aktuálnou problematikou. V roku 1941 bol zatknutý a celý zvyšok vojny prežil v koncentračnom tábore. Po roku 1948 sa už nemohol aktívne zapojiť (založil ešte divadlo D 46, ale tu už bol postupne zväzovaný cenzúrou). Veľké divadlá hrali klasikov (často ruských – napr. Na Vinohradoch), Čapkove hry, ale i hry ako Žobrácka opera (Brecht), Strach a bieda tretej ríše.
zd Zdeněk Burian - Zdeněk Frankenberger - Zdeněk Veselovský - Zdochlinár (rod vtákov) - Zdravie - Zdvíhač (sval)
Dielo Burianovo dielo je veľmi rozsiahle, vytvoril 10 tisíc diel určených na reprodukciu (vtedy ilustrácie a obálky pre knihy a časopisy, v tomto čísle je obsiahnutá aj prevažná väčšina jeho „pravekého“ diela), navyše vytvoril ťažko zistiteľné množstvo (radovo stovky) diel v rámci takzvanej voľnej tvorby (tu možno rátať najrôznejši veci – od rozmerných olejov až po malé kresby obdivovateľom do pamätníkov či tie najjednoduchšie prípravné skice). Nebol experimentátor, zdokonaľoval iba svoju techniku, snažil sa, aby jeho dielo bolo prístupné každému. Ilustroval české vydania okolo 500 kníh (navrhol 600 knižných obálok), napríklad od autorov Foglara, Kiplinga, Londona, Maya, Štorcha alebo Verna. S paleontológom Josefom Augustom spolupracoval na mnohých paleontologických rekonštrukciách pravekých zvierat, najmä dinosaurov, a prispel tak k popularizácii tejto vednej disciplíny. Okrem toho namaľoval a ďalšie obrazy, hlavne portréty.
Životopis Učil sa za umeleckého stolára a začínal ako aranžér a reklamný výtvarník. V šesťdesiatych rokoch pracoval v Čs. televizi Praha, vo Vysielaní pre deti a mládež , najskôr ako asistent scény, tiež ako asistent réžie, na pevný úväzok potom ako asistent produkcie (do roku 1967). V rokoch 1968 – 1970 bol redaktorom časopisu Sedmička (neskôr Sedmička pionýrů ), od roku 1971 sa stal novinárom na voľnej nohe. V rokoch 1978 – 1991 redigoval sobotnú humoristickú prílohu denníka Svobodné Slovo , KVÍTKO . Od druhej polovici šesťdesiatych rokov začal písať o svete grotesky a zábavného priemyslu tridsiatych rokov. S časopisom Kino spolupracoval už od roku 1962 (až do jeho zániku). Bol tiež autorom mnohých televíznych programov – napríklad Kavárnička dříve narozených , Dům plný písniček , Malý televizní kabaret , Holky, kluci, komici a iné. V súčasnej dobe pracuje v Českom rozhlase 2-Praha ako externý redaktor – Redakce slovesného vysílání . S Čs. rozhlasom začal spolupracovať už v Plzni, a to od roku 1962. Od deväťdesiatych rokov pripravuje a uvádza dva svoje stále programy: zábavný týždenník PADESÁTNÍK a program Nostalgické muzeum zábavy , v ktorom spovedá svojich hosťov – spevákov, hercov, hudobníkov, režisérov a spisovateľov. V roku 1993 získal za svoje programy cenu Prix Bohemia Radio a v roku 1999 Národní cenu Prix Bohemia Radio . Vydal približne tri desiatky knižiek (napr. Exkurze do království grotesky , Vlasta Burian na cestě do 21. století , Oldřich Nový přichází , Werichův Golem a Golemův Werich , Velká kniha o Chaplinovi , Z klobouku doktora Šlitra , František, co Nepil pivo , Ljuba Hermanová , Účtenka z Kavárničky dříve narozených , Inka Zemánková , Pár halířů z Padesátníku a iné. – pre deti: Kupte strunu za korunu , Chytila Dáda žížalu Jůlii , Dáda má kosa Oskara a iné.) Je autorom viac ako 600 textov piesní (od roku 1970 zastupovaným OSA, teraz členom OSA a 2. miestopredsedom Hudobnej nadácie OSA). V roku 1998 získal Zlatú dosku Supraphonu za výber a zostavu MC/CD filmových pesničiek Rozvíjej se poupátko . Má rád klaunov a komikov – filmových, kabaretných, cirkusových – a v súčasnej doba sa intenzívne zaoberá mapovaním histórie zábavného umenia v Česku z rokov štyridsiatych, päťdesiatych a šesťdesiatych. Najviac si považuje to, že sa mohol zoznámiť a spriateliť s arménskym klaunom a mímom Leonidom Jengibarovom, švajčiarskym klaunom a mímom Dimitrim a s veľkými osobnosťami českej filmovej a divadelnej komédie Janom Werichom a Oldřichom Novým. Spolupracoval na memoároch Ljuby Hermanovej, Felixa Holzmanna, Svatopluka Beneša (pre čas. Kino ), Hany Vítovej (pre prílohu Svobného Slova ) a Rudolfa Cortésa (spolu s jeho dcérou Dášou Cortésovou).
Hudobníci  Jiří Burian (1966-2008) – spev, gitara, sitár, zobcová flauta, ústná harmonika Milan Vokřínek (1966-1971) – spev, gitara Jan Nádvorník (1972-1978) – spev, gitara Adolf "Andy" Seidl (1979-1980) – gitara Jiří Nepomucký (1980-1981) – gitara Jindřich Vobořil (2002) – basgitara Jiří Kopernický (2002) – bicie Milan Krištof (2002) – gitara