TUKE-KEMT/reranking-skquad huggingface dataset:
Vstup do divadla. Young Vic je divadlo nachádzajúce sa v Londýne, južne od stanice Waterloo, na rohu ulíc The Cut a Blackfriars Road, v mestskom obvode Lamebeth. Young Vic sa zameriava prevažne na inscenovanie hier mladých autorov, pričom dáva príležitosti mladým hercom a režisérom.
História divadla Divadlo bolo založené v roku 1818 hercom Williamom Barrymoreom pod názvom Royal Coburg Theatre. V roku 1833 bolo divadlo premenované na počesť dedičky trónu, princezne Viktórii a nieslo názov Royal Victorian Theatre. V roku 1880 divadlo premenovala jeho vlastníčka Emma Consová na Royal Victoria Hall And Coffee Tavern. Už v tejto dobe sa divadlu v hovorovej reči hovorilo Old Vic. Po Consovej smrti v roku 1912 dostala divadlo do rúk jej neteri Lilian Baylisovej, ktorá sa zamerala na repertoár pozostávajúci zo Shakespearových hier. V roku 1929 bol založený herecký súbor Old Vic Company , ktorý viedol divadelný a filmový režisér John Gielgud. Baylisová taktiež dala zrekonštruovať budovu divadla Sadler s Wells a založila v nej baletnú spoločnosť. Činohra a balet sa potom striedali v oboch budovách až do roku 1935, keď sa Sadler s Wells stala definitívnym domovom baletného súboru. Počas druhej svetovej vojny bola budova divadla poškodená nemeckým bombardovaním Londýna. Súbor počas rokov 1940–1943 pohostinsky hral po celej krajne. V roku 1944 bol súbor obnovený, a Laurence Olivier a Ralph Richardson sa stali jeho hlavnými hviezdami. Do svojej pôvodnej budovy sa herci presťahovali až v roku 1950 po dokončení rekonštrukčných prác. V roku 1963 bol súbor rozpustený, pričom vznikol Súbor Národného divadla, ktorý naďalej hral v divadle Old Vic až do roku 1976, keď bol dokončený komplex Kráľovského národného divadla na brehu Temže. Súboor Národného divadla viedol Laurence Olivier až do roku 1974. Počas 80. rokov bolo divadlo výrazne zrekonštruované vďaka kanadskému podnikateľovi a filantropovi Edovi Mirvishovi. V súčasnosti je divadlo vo vlastníctve The Old Vic Theatre Trust 2000 a zameriava sa na inscenovanie hier klasických i súčasných. Od roku 2004 je umeleckým riaditeľom divadla americký herec Kevin Spacey.
Dejiny V roku 1946 bola založená Royal Conservatory Opera School. Z nej sa vyvinul súbor Opera Festival Company, ktorý fungoval pod Opera Festival Association. Názov Canadian Opera Company sa začal používať v roku 1958. Zo začiatku spolupracovala s Toronto Symphony. Od roku 1960 sa spoločnosť volala Canandian Opera Association. Od roku 1977 sa súbor oficiálne volá Candian Opera Company. V júni 2006 spoločnosť otvorila novú divadelnú budovu Four Seasons Centre. V roku 2020 musel súbor zrušiť časť svojej sezóny kvôli COVID-19.
Divadlo  1973: The Changing Room (Tony Award – Best Featured Actor in a Play) 1985: Requiem for a Heavyweight (Tony nominácie – Best Actor in a Play) 2002: Sweet Smell of Success (Tony Award – Best Actor in a Musical) 2005: Dirty Rotten Scoundrels (Tony nominácie – Best Actor in a Musical)
Divadlo  2007 Les Couteaux dans le dos 2008 Open Bed
Dejiny Budova bola postavená ako operný dom a otvorená 2. mája 1869 pod názvom Treviso Folies . Dňa 13. septembra 1872 získala svoj dnešný názov. V roku 1886 riaditeľ Édouard Marchand predstavil v kabarete nový druh predstavení – varieté, ktoré malo veľký úspech. Jeho nástupca Paul Derval pokračoval v predstaveniach založených na efektných kostýmoch, dekoráciách, tanci a speve. Ako hlboko poverčivý rozhodol, že všetky názvy revue musia mať vždy 13 písmen a obsahovať slovo folie v jednotnom alebo množnom čísle. V roku 1926 priviedol do Folies Bergère z New Yorku tanečnicu Josephine Baker, ktorá mala veľký úspech. Paul Derval viedol divadlo až do svojej smrti v roku 1966. V roku 1993 divadlo zmenilo koncepciu a od tej doby sa zameriava na muzikály a koncerty. V sezóne 2006/2007 malo veľký úspech naštudovanie muzikálu Kabaret , ktoré malo cez 450 repríz a viac než 350 000 divákov a získalo šesť nominácií na divadelnú cenu Molières .
Budova divadla Old Vic. Schodisko. Old Vic je divadlo nachádzajúce sa v Londýne, južne od stanice Waterloo, na rohu ulíc The Cut a Waterloo Road. To isté meno niesol aj herecký súbor, z ktorého neskôr v roku 1963 vznikol Súbor Národného divadla.
História divadla Meno divadla je odvodené od mena jeho „staršieho brata“ – divadla Old Vic, ktoré sa nachádza na druhom konci The Cut. Old Vic je jedným z najoslavovanejších londýnskych divadiel, pričom v 60. a 70. rokoch bolo domovom súboru Royal National Theatre. Krátko po druhej svetovej vojne vznikla „Young Vic Company“ ako isté pokračovanie Old Vic Theatre Schoool. Zámerom Young Vic Company bolo inscenovať hry divadelnej klasiky, pričom cieľovou diváckou skupinou boli mladí ľudia vo veku od deväť do pätnásť rokov. Súbor bol neskôr rozpustený, ale v roku 1970 ho obnovili s novým zámerom. Laurence Olivier, vtedajší riaditeľ Národného divadla, povedal: „Chceme vytvárať hry pre mladé publikum, experimentálne tvorivé dielne pre autorov, hercov, režisérov, a producentov.“ Cieľom Young Vic bolo vytvoriť dostupné divadlo, ktoré ponúkalo kvalitné produkcie za nízke ceny a v neformálnom prostredí. Divadlo sa snažilo upútať mladé publikum, avšak nezameriavalo sa nevyhnutne na deti. Budova divadla bola postavená na mieste bývalého mäsiarstva a domov, ktoré boli zničené počas nemeckého bombardovania. Pozostatky kachličkovej dekorácie z mäsiarskeho obchodu je vidno ešte i dnes v pokladni divadla na prízemí budovy. Pôvodná budova bola zamýšľaná iba na päť rokov, no nakoniec ostala natrvalo. Hľadisko hlavného hracieho priestoru má kapacitu približne 500 divákov, pričom celkový počet závisí od konfigurácie javiska. Okrem hlavného hracieho priestoru má divadl ešte dve štúdia nazvané The Maria a The Clare . Diváci sedia na neočíslovaných miestach, na laviciach bez opierok. Takéto sedenie pomohlo k vytvoreniu beztriednej, neformálnej spoločnosti. S divadom Young Vic spolupracovali mnohí známi herci, ako napr. Vanessa Redgrave, Helen Mirrenová, Judi Denchová, Timothy Dalton, Ian McKellen, Willard White, Clive Owen, a Jude Law.
Divadelné hry Rok Názov Rola Poznámky 2010 – 2011 West Side Story Baby John Broadway Revival turné
Divadlo  2009: Inches Apart ako Lee (Theatre 503, London – Winner of Theatre 503/Old Vic New Voices Award) 2010: Spring Storm ako Arthur (The National Theatre, London) 2010: Beyond the Horizon ako Robert (The National Theatre, London) 2011: Million Dollar Quartet (musical) ako Elvis Presley (Original London Company – Noël Coward Theatre, West End) 2012: The Intervention ako Jed (Assembly Rooms, Edinburgh) 2012: The Great Gatsby ako Jay Gatsby (Wilton s Music Hall, London)
História Divadlo Tradičné divadlo bolo vo svojich skorých časoch rozdelené na komédiu a tragédiu. Podľa týchto pomenovaní sa primárne určovalo, či bude mať príbeh šťastný koniec. Výraz dráma sa používal na označenie všetkých divadelných hier. Začiatkom 19. storočia, keď divadelní spisovatelia začali písať „jemnejšie“ hry, ktoré sa nekončili mnohonásobnými úmrtiami, výraz dráma za začal používať na definovanie hier, ktoré mali oproti komédiám vážnejšie témy, pričom komédie zostali veselé a väčšinou so šťastným koncom. Odvtedy tieto termíny zostali viac-menej relatívne. Skorá televízia Príchod rádio drámy, kina a čiastočne televízie vytvoril väčší tlak na trh na presnejšie definovanie produktu ako komédie alebo drámy. Hoci v živom divadle sa rozdiel stával čím ďalej tým menej významným, v masmédiách sa komédia a dráma jasne rozdeľovala. Hlavne od komédií sa očakávalo, že si udržia ľahký tón a nebudú apelovať na diváka vážnym obsahom. Začiatkom šesťdesiatych rokov 20. storočia televízne spoločnosti prijali univerzálne praktiky uvádzania polhodinu trvajúcich "komediálnych" seriálov a celú hodinu trvajúcich "drám". Polhodinu trvajúce seriály sa často obmedzovali na situačné komédie, alebo rodinné komédie a obyčajne sa vysielali so živým alebo umelým smiechom v pozadí. Hodinu trvajúce drámy zahŕňali žánre ako policajné a detektívne seriály, westerny, sci-fi a neskôr aj v prime time vysielajúcich seriálov s označením soap opera. Okolo roku 1969 sa v USA začali vysielať polhodinové seriály s účelovým striedaním medzi komédiou a drámou a vysielali sa bez smiechu v pozadí. V tom čase boli známe ako komediálne drámy . V USA medzi najznámejšie patril seriál Room 222. U nás sa vysielal napríklad seriál M.A.S.H.. Tieto skoré experimenty ovplyvnili televíznu komédiu a neskoršie seriály (hlavne rodinné sitkomy, ktoré často zahŕňali dramatické vsuvky a rozoberali vážnejšie témy.
Srebrenický masaker je označenie masových popráv približne 8372 bosnianskych Moslimov, hlavne mužov a chlapcov okolo mesta Srebrenica v Bosne a Hercegovine, ktorý sa odohral v júli 1995 počas vojny v Bosne. Masaker je považovaný za najbrutálnejší vojnový zločin na území Európy od konca druhej svetovej vojny. Masové vraždy vykonávali vojská Republiky Srbskej (VRS) pod vedením generála Ratka Mladića. Na masakroch sa podieľala aj polovojenská jednotka Srbského ministerstva obrany a niekoľko stoviek ruských a gréckych dobrovoľníkov.
Názory vo svete Po vojne došlo k výraznému zosilneniu antiamerikanizmu po celom svete, najviac na Blízkom východe. Názory v USA Verejná mienka v USA sa postupne s narastajúcim odporom rebelov odkláňala od toho, či prezident Bush zvláda situáciu v Iraku. Ďalšie vyšetrovania po vojne ukázali, že Saddám Hussajn nevlastnil ZHN, ktoré by mohli ohroziť USA. Medzi závermi však boli aj údaje o tom, že Husajnova vláda sa aktívne snažila získať technológie, ktoré by umožnili Iraku produkovať ZHN hneď po uvoľnení sankcií OSN. Medzi závery patrilo aj to, že Saddám mal k dispozícii aj strely s väčším doletom ako povoľovali sankcie. Bush neskôr bránil svoje rozhodnutie ísť do vojny tvrdením: „ Svet je dnes bezpečnejší. “ Vznikli aj ďalšie otázky – najmä, či informácie pochádzajúce od tajných služieb spred vojny neboli zaujaté alebo upravované, keďže ZHN sa po vojne nenašli. Podľa oficiálneho vyšetrovania vedeného v USA vláda nezasahovala do činnosti tajnej služby. K rovnakému záveru dospela aj komisia v Spojenom kráľovstve. Niektorí analytici hodnotia toto zlyhanie ako prehnanú snahu tajných služieb po tom, čo nedokázali zabrániť útokom z 11. septembra 2001. Medzi ďalšie otázky patrili vzťahy s Európou, úloha a funkcie OSN, a vplyv vojny na okolité krajiny: Irán, Sýriu, Libanon a Turecko. Názory v Európe Protivojnový pochod v Londýne v roku 2005 Názory na Slovensku Pred začiatkom vojny sa na Slovensku uskutočnilo niekoľko protivojnových pochodov, ktorých rozsah však bol neporovnateľný s inými v európskych metropolách. Na protivojnových pochodoch sa zvyčajne zúčastnilo len pár desiatok až stoviek ľudí. Napriek tomu, podľa prieskumov verejnej mienky, slovenská verejnosť vojnu odmietala: výrazná väčšina populácie ju považovala za nesprávnu.
[[14. apríl]]  Iracké krídlo teroristickej siete al-Káida sa prihlásilo k zodpovednosti za dva dnešné výbuchy v autách v blízkosti irackého ministerstva vnútra v centre Bagdadu. O život pri nich prišlo najmenej 15 ľudí. SME Juhoslovanský exprezident Slobodan Miloševič chce požiadať o udelenie viac času na obhajobu v procese pred haagskym tribunálom OSN. SME
Masaker židovských civilistov nacistami pri meste Ivanhorod, Čerkaská oblasť, dnešná Ukrajina. Masakra alebo masaker je hromadné zabíjanie, vraždenie, ktorého obeťou môžu byť ako neozbrojení vojaci (spravidla vojnoví zajatci), tak aj civilné obyvateľstvo (muži, ženy aj deti, chorí, alebo starí ktorí sa nemôžu brániť). Dochádza k nim obvykle pri vojnách, vzburách, štátnych prevratoch a pod. Príkladom masakru vojnových zajatcov sú napríklad Katynský masaker alebo Malmédsky masaker. Jedným z najväčších doložených masakrov v novodobých dejinách je masaker civilného obyvateľstva v Babom Jare. Na Slovensku takými boli napríklad masaker v Kremničke, masaker v Nemeckej alebo masaker v Kľakovskej doline.
Krajiny, kde sa používa poprava ukameňovaním  Irán Jemen Nigéria (len v niektorých štátoch) Pakistan Saudská Arábia Spojené arabské emiráty Sudán
Operácia Nemesis Nemožnosť dovolať sa spravodlivosti na medzinárodnej úrovni pre vinníkov masakry arménskeho a poťažmo kresťanského obyvateľstva zapríčinila vznik rôznych skupín volajúcich po spravodlivosti v rámci arménskych možností. Na základe týchto okolností tak vznikol po skončení prvej svetovej vojny arménsky plán uskutočniť odvetnú akciu, ktorá získala názov Nemesis. V rámci operácie Nemesis boli hlavní strojcovia genocídy za svoj podiel postupne likvidovaní prostredníctvom série atentátov.
Pozri aj Vojny Murada II. Kategória:Narodenia v 1404 Kategória:Úmrtia v 1451 Kategória:Osmanskí sultáni Kategória:Panovníci, ktorí abdikovali
Predohra konfliktu Napriek spomínaným faktom žili obyvatelia Bosny a Hercegoviny pokojný život od vzniku Juhoslávie až do konca studenej vojny. Navzájom sa medzi sebou sobášili a vedľa seba existovali. Veci sa začali komplikovať po roku 1990, keď vojna v susednom Chorvátsku spôsobila nenávisť medzi tunajšími etnikami. Nastala silná vlna nacionalizmu, čo spôsobilo, že bosnianski Chorváti sa začali orientovať na Franja Tuđmana, bosnianski Srbi na Slobodana Miloševića a moslimovia na Aliju Izetbegovića. Konflikt uzrel svetlo sveta, keď sa v Juhoslávii konali prvé separačné voľby. V Bosne a Hercegovine to spôsobilo schôdzku troch etnických politických strán, ktoré vytvorili voľnú koalíciu, aby premohli Komunistickú stranu Juhoslávie. Následne sa predseda najsilnejšej z nich – Alija Izetbegovič – stal prezidentom Bosny a Hercegoviny (v rámci Juhoslávie). Alija Izetbegovič, bosniacky moslim, bol v roku 1983 zatknutý za publikáciu „Islamská deklarácia“ v ktorej prezentoval Socialistickú republiku Bosnu a Hercegovinu ako islamský štát. Za šírenie protitotalitných názorov bol uväznený až do roku 1990, keď v Juhoslávii skončil 45-ročný totalitný režim. Krátko po prepustení založil nacionalisticky stredo-pravicovú Stranu Demokratickej Aliancie, ktorú prezentoval ako stranu, ktorá udrží Bosnu a Hercegovinu ako multietnickú krajinu a viac-menej sa vzdal svojej ideológie islamského štátu. Jeho zakázaný manifest bol v Belehrade v roku 1990 opätovne publikovaný a viac-menej zneužitý extrémistami zo srbských radov ako nástroj na obhajobu svojej nacionalistickej aktivity spôsobenej v začínajúcich konfliktoch v Chorvátsku. Slobodan Miloševič a Franjo Tuđman sa následne, za prítomnosti bosniackych diplomatov, stretli 25. marca 1991 v Karadžodeve, aby diskutovali budúcnosť Bosny a Hercegoviny v prípade rozpadu Juhoslávie. Údajne sa dohodli na rozdelení Bosny medzi dve republiky na základe etnického zloženia obyvateľstva. Taktiež bola zrejmá spolupatričnosť medzi Chorvátmi a bosniackymi Chorvátmi, ktorej úspech čerpal z politickej propagandy vedúcich strán Chorvátska a Bosny. V praxi to znamenalo, že Chorvátska Demokratická Únia propagovala, že bosnianskym Chorvátom treba pomáhať. Sesterská strana v Bosne, Chorvátska Demokratická Únia Bosny a Hercegoviny, zase propagovala názor, že treba silne spolupracovať s Chorvátmi bývajúcimi v Chorvátsku.
Srebrenica (cyr. Сребреница) je mesto na východe územia Bosny a Hercegoviny, spadajúce pod Republiku srbskú. V minulosti bolo mesto známe vďaka neďalekým kúpeľom a ťažbe soli, olova, zinku a zlata. Samotné meno mesta je odvodené od slova striebro. Podľa sčítania ľudu z roku 1991 zdržiavalo v srebrenickej oblasti 37 213 obyvateľov, z toho 72,9 % Bosniakov a 25,2 % Srbov.
Dopady nepokojov Okrem vyše 100 000 mŕtvych, státisícov utečencov, 2 miliónov vojnou dotknutých ľudí a obrovských materiálnych škôd nepokoje značne destabilizujú celý región. Niektoré západné štáty dokonca zvažujú priamu vojenskú intervenciu v Sýrii, čo by mohlo spôsobiť konflikt omnoho väčších rozmerov, ak by sa na stranu Sýrie postavil jej spojenec, Irán. Napätie tiež zvyšuje skutočnosť, že Sýria vlastní chemické zbrane a vyhlásila, že ich v prípade intervencie zo zahraničia proti agresorovi použije, kvôli čomu susedný Izrael zvažuje preventívny útok, aby získal nadvládu nad týmito zbraňami.
Pozri aj  Druhá čečenská vojna
Prípravy Operácie Ajax V apríli 1953 Allen Dulles pridelil teheránskej pobočke CIA milión dolárov na zvrhnutie Mosaddeka a bol vypracovaný plán Operácie Ajax podľa ktorej mal byť šáh presvedčený, aby konštitučnou cestou prepustil Mosaddeka. Ako náhradu za neho vybrali generála Fazlulláha Záhidího. S cieľom ovplyvniť verejnú mienku bola podplácanáia miestna tlač a členovia parlamentu. V Iráne operovali agenti, ktorí mali za úlohu radikalizovať opozíciu v náboženských kruhoch.
Masaker v Srebrenici Pamätník masakru v Potočari Dňa 6. júla 1995, počas vojny v Bosne na srebrenickú enklávu bosnianskych moslimov zaútočili srbské jednotky pod vedením Ratka Mladića. Približne 15 000 obyvateľov sa rozhodlo pre útek k Tuzle, ostatní sa vydali na niekoľko kilometrov vzdialenému Potočaru, kde sa chceli uchýliť pod ochranu jednotiek UNPROFOR, ale bez úspechu. Počas dvoch dní bolo mesto vyplienené a začalo sa hromadne vraždiť. Organizácie bosnianskych moslimov tvrdia, že bolo zabitých až 8 373 mužov, doteraz však nie je jasné, koľko ich bolo popravených a koľko zomrelo v boji, a vyšetrovanie sprevádzala obrovská politizácia a mnohé nevyjasnené okolnosti. Mnoho žien bolo znásilnených, došlo aj k vraždám žien a neplnoletých detí. Masaker v Srebrenici je najväčší vojnový zločin v Európe od konca druhej svetovej vojny. Medzinárodný súdny tribunál v Haagu ho označil za genocídu.
Genocída Mapa deportačných a vyhladzovacích centier a masakier Rafael de Nogales Méndez, venezuelský dôstojník, ktorý slúžil v osmanskej armáde a napísal podrobnú správu o zabíjaní vo svojej knihe Cuatro años bajo la media luna 2. novembra 1914 sa Osmanská ríša zapojila do prvej svetovej vojny na strane centrálnych mocností (tzv. Trojspolku). Krátko na to v januári 1915 sa turecká Tretia armáda stretla s ruskými vojskami na arménskom území a v bitke pri Sarikamiši bola porazená. Arméni boli neoprávnene obvinení z toho, že boli príčinou tureckej porážky. Vládna strana Jednota a pokrok začala pripravovať genocídy, akú si Arménsko, ani žiadne iné okolité krajiny nepamätali. Z bývalých kriminálnikov boli vytvorené vojenské oddiely, tzv. čete. Tieto komandá od mája 1915 deportovali Arménov z východných provincií smerom ku koncentračným táborom v meste Aleppo. Väčšina z nich tento transport pre drastické podmienky, ktoré panovali (hlad, smäd, choroby), neprežila. Tí, ktorí mali väčšie predpoklady k prežitiu (mladí muži), boli odvedení a popravení. Významní ľudia boli popravení ešte pred vydaním príkazu k deportácii. Tí, ktorí prežili presun do Aleppa, boli v ďalšej etape poslaní cez Sýrsku púšť do tábora Dajr az-Zaur v Mezopotámii a ak prežili i to, boli vyhnaní do púšte alebo upálení zaživa. V Dajr az-Zaur bol na pamiatku obetiam genocídy postavený kresťanský pamätník. V septembri 2014 bol tento pamätník zničený radikálnymi moslimskými stúpencami Islamského štátu. Iba malej časti sa podarilo vyhladzovaniu uniknúť. Boli to hlavne obyvatelia provincie Van a tí, ktorí utiekli počas transportu do Konštantínopolu. Svoje útočisko našli v Egypte, Sýrii alebo na Cypre. Zachránených bolo asi 600 tisíc ľudí. Už v dobe organizácie vyvražďovania sa mnoho významných verejných činiteľov, diplomatov (americký a nemecký veľvyslanec v Turecku Henry Morgenthau, resp. Paul Wolff Metternich) a duchovných (nemecký kňaz Johannes Lepsius) pokúsilo poukázať na udalosti, ktoré sa v tej dobe v Osmanskej ríši diali, ale bez výsledkov.
Rukojemnícka kríza v Buďonnovsku sa odohrávala od 14. do 19. júna 1995, keď veľká skupina čečenských militantov pod vedením Šamiľa Basajeva prepadla mesto Buďonnovsk v Stavropoľskom kraji na juhu Ruska, obsadila miestnu nemocnicu a zadržiavala v nej vyše 1500 rukojemníkov. Pri týchto udalostiach zahynulo podľa oficiálnych zdrojov minimálne 129 ľudí, vyše 400 ich bolo zranených.
Obliehanie Sarajeva bolo kľúčovou súčasťou vojny v Bosne a Hercegovine. Armáda Republiky srbskej obliehala mesto, ktoré držali bosnianske sily. S dĺžkou trvania 1429 dní (od noci 5. apríla 1992 do 29. februára 1996) ide o najdlhšie obliehanie v dejinách moderného vojenstva. Obliehajúce sily mali vďaka geografickým podmienkam vynikajúcu šancu. Mesto Sarajevo, ktorého centrum sa rozkladá v údolí rieky Miljacka a je obklopené vysokými horami sa ukázalo byť ako ľahký cieľ. Juhoslovanská ľudová armáda (JNA), resp. Armáda Republiky srbskej (VRS) vytvorila okolo mesta líniu s dĺžkou 55 km, ktorú tvorila ťažká vojenská technika. Hneď ako Republika Bosna a Hercegovina vyhlásila nezávislosť od Juhoslávie, došlo k prvým stretom a eskalácii konfliktu. Na mesto dopadalo denne okolo 329 granátov. 22. júla 1993 - to bolo dokonca 3 777 čo bolo najviac za dobu obliehania. Vznikli ohromné ​​materiálne škody; zničených bolo veľké množstvo (až 35 tisíc) budov. Ešte desať rokov po vojne boli stopy obliehania zrejmé, a rekonštrukcia mesta v nasledujúcich rokoch stála Bosnu aj medzinárodné spoločenstvo nemalé prostriedky. Boje si vyžiadali cca 11 000 ľudských životov (medzi nimi bolo 1601 detí), ďalších 50 000 ľudí bolo ranených.
Dozvuky  Flossenbürgský proces Flossenbürgský proces riešiaci vojnové zločiny sa začal v Dachau 12. júna 1946 a skončil 22. januára 1947. Súdených bolo 46 členov personálu pre zločiny vraždy, týrania a hladovania väzňov v ich väzbe. Všetci okrem piatich obžalovaných boli odsúdení, z toho 15 na smrť, 11 na doživotie a 14 bola odňatá sloboda od jedného do trinásť rokov. Múzeum holocaustu 22. júla 2007, pri príležitosti 62. výročia oslobodenia bolo vo Flossenbürgu otvorené múzeum holocaustu. Ceremónie sa zúčastnilo aj 84 bývalých väzňov, vrátane ukrajinského prezidenta Viktora Juščenka, ktorého otec bol počas vojny v tábore 5 mesiacov.
Znepriatelené strany  V Slovinsku: Slovinci verzus Juhoslovanská armáda. Po masovej dezercii vojakov nesrbskej národnosti z Juhoslovanskej armády ostal konflikt v podstate záležitosťou Slovincov a Srbov. V Chorvátsku: Chorváti verzus Juhoslovanská armáda (neskôr v podstate len Srbi) V Bosne a Hercegovine: Bosnianski moslimovia verzus Bosnianski Chorváti (v zanedbateľnej miere) Srbi v spojení s Chorvátmi verzus Bosnianski moslimovia (len v prípravnej fáze) Bosnianski Chorváti verzus Bosnianski Srbi Bosnianski moslimovia verzus Bosnianski Srbi (V rámci vojny v Bosne najhlbšia miera nepriateľstva) Chorváti v spojení s moslimami (Bosniakmi) verzus Srbi. V Srbsku: Srbi verzus kosovskí Albánci V Macedónsku etnickí Albánci verzus Macedónci Zo zahraničných mocností sa v konflikte vojensky angažovalo NATO a predovšetkým USA. Ich primárnou úlohou bolo zabezpečiť mierový proces, použili však aj silové prostriedky. Fakticky stáli na strane nepriateľov Srbska. V kosovskej fáze vojny bombardovali Srbsko, aby ho tak prinútili ku kapitulácii. V konflikte sa diplomaticky angažovalo aj Rusko, ktoré stálo prevažne na strane Srbska. V náboženskej rovine: katolíci verzus pravoslávni Srbi (sú prevažne pravoslávni) verzus Chorváti (sú prevažne katolíci) Srbi verzus Slovinci (sú prevažne katolíci) kresťania verzus moslimovia Srbi verzus Bosniaci (sú prevažne moslimovia) Srbi verzus kosovskí Albánci (sú prevažne moslimovia) Vojna zasiahla prakticky každý štát Juhoslávie. Najpostihnutejšou sa stala Bosna a Hercegovina, po nej Chorvátsko a Srbsko. Relatívne najmiernejšie konflikty postihli Severné Macedónsko a Slovinsko. Na všetkých stranách si vojna vyžiadala vyše 130 000 obetí. Najviac obyvateľov zomrelo na území Bosny a Hercegoviny, kde boli najťažšie aj materiálne a infraštruktúrne škody. Z etnického hľadiska bolo najviac mŕtvych medzi Bosniakmi.
Vzbura už na druhý deň Väzňom sa ich situácia prestala páčiť, nechceli pochopiť zmenu správania sa ich kolegov v roli dozorcov a na protest si strhli sieťky a čísla a zabarikádovali sa v celách. Dozorcovia nastolili poriadok odohnaním väzňov od dverí hasiacimi prístrojmi. Potrestali ich: Väzňov vyzliekli, vybrali z ciel postele. Vodcov vzbury zavreli na samotke. A aby rozbili väzby medzi väzňami, vytvorili celu privilegovaných väzňov, ktorí sa do vzbury nezapojili. Prostredníctvom lepšieho jedla a o niečo dôstojnejších podmienok nebúriacich sa väzňov odmenili (mohli napr. používať WC, na rozdiel od svojich kolegov v obyčajných celách, kde na podobné účely slúžilo vedro a kde sa šíril obrovský zápach). Potom začali presúvať niektorých ľudí zo samotky do privilegovanej cely a naopak, vytvárali zdanie, že niektorí väzni s nimi spolupracujú (hoci to pravda nebola). V dôsledku toho sa väzni začali vzájomne upodozrievať a prestali si dôverovať.
Rabovanie Zvládnutie bezpečnostnej situácie v hlavnom meste sa ukázalo byť problematické. Prakticky ihneď po páde vlády došlo k rabovaniu. Vykradnuté boli vládne paláce či vládne úrady, ale aj kritické prvky civilnej infraštruktúry. Z nemocnice Jarmuk bolo ukradnuté všetko od postelí po zdravotnícky materiál. Ďalšia mestská nemocnica sa rozhodla zorganizovať vlastnú obranu za pomoci miestnych civilistov aby bola schopná udržať sa v prevádzke. Vykradnuté bolo Iracké národné múzeum, Saddámovo umelecké centrum, Bagdadská univerzita, päťhviezdičkové hotely al-Rašíd, al-Mansúr a Babel, obchody, továrne či ambasády. Znepokojenie vzbudili najmä krádeže časti zo 170 000 artefaktov uskladnených v národnom múzeu, ktoré sa po vojne podarilo čiastočne opäť zhromaždiť. Niektoré škody sú už ale nevratné. 14. apríla zničili vandali v Irackej národnej knižnici rukopisy staré 7 000 rokov. Osem dní po dobytí mesta žilo v bagdadskej ZOO len 35 zo 700 zvierat.
Bojové operácie Hoci spočiatku reagovalo vedenie v Moskve na situáciu v Čečensku pomerne vlažne (hlavne kvôli mnohým iným problémom novovzniknutej Ruskej federácie), po vzrastajúcom napätí na čečensko-ruských hraniciach sa prezident Boris Jeľcin rozhodol obnoviť federálnu kontrolu nad regiónom. Už 1. decembra 1994 začali ruské sily s intenzívnym bombardovaním Čečenska a 11. decembra priamo vstúpili na jeho územie aj pozemné vojská. Počiatočná ruská ofenzíva bola pomerne rýchla a vyvrcholila zničujúcim bojom o hlavné mesto Groznyj, ktoré ruské vojská po ťažkých pouličných bojoch definitívne dobyli v marci 1995 (kontrolu nad centrom mesta však prevzali už 19. januára). Keď sa však ruské federálne sily pokúsili získať kontrolu aj nad hornatými časťami krajiny, narazili na silný partizánsky odpor čečenských povstalcov, ku ktorým sa navyše začalo pridávať aj mnoho zahraničných islamských bojovníkov, ktorí vnímali konflikt hlavne ako náboženskú záležitosť. Ruský vrtuľník zostrelený čečenskými militantmi Počas vojny bolo zaznamenaných mnoho prípadov ťažkého porušovania ľudských práv a páchania vojnových zločinov, a to ako ruskými tak aj čečenskými povstaleckými silami. Ruské sily boli veľmi kritizované pre časté bombardovanie civilných oblastí, ale aj pre násilnosti páchané voči civilnému obyvateľstvu, obzvlášť v odľahlých horských oblastiach. Za jeden z ich najhorších vojnových zločinov počas konfliktu sa považuje usmrtenie minimálne 103 civilistov pri dobýjaní dediny Samaški zo 7. apríla 1995. Čečenskí povstalci zas boli často obviňovaní z mučenia a vraždenia zajatých ruských vojakov, neskôr sa začali uchyľovať aj k terorizmu proti ruským civilistom. Známa je rukojemnícka kríza z júna 1995, keď čečenský poľný veliteľ Šamiľ Basajev so svojimi militantmi obsadil nemocnicu v meste Buďonnovsk a zobral viac ako 1500 ľudí za rukojemníkov, z nich vyše 120 zahynulo. K podobnej závažnej rukojemníckej kríze došlo aj v januári 1996, keď čečenskí militanti pod vedením Salmana Radujeva (zať Džochara Dudajeva) obsadili dagestanskú dedinu Kizľar (viac ako 2000 rukojemníkov).
Inšpirácia pre nacistov Nie je náhodou, že nacisti pri príprave židovského holokaustu za predlohu zvolili ten arménsky. Základný cieľ bol rovnaký a prostriedky tiež (Turci zriadili 25 koncentračných táborov a vymysleli pochody smrti). Keď v septembri 1915 poslal turecký minister vnútra inštrukcie na tému čo robiť s Arménmi, zneli takmer rovnako ako rozkazy, ktoré boli neskôr vydávané jednotkám SS. : Heinrich Himmler: „Ich existencia musí byť ukončená, je nevyhnutné prijať ľubovoľne tvrdé opatrenia, nesmie sa brať ohľad na vek či pohlavie ani na akékoľvek morálne zábrany.“ Turci tiež spočítali, koľko Arménov sa vojde do „dobytčákov“. Bolo ich presne 90 a rovnaký počet väzňov vozili i vozne v Tretej ríši. V sýrskej púšti sú komplexy podzemných jaskýň. Turci do nich najprv Arménov nahnali, potom pri vstupe založili ohne a následný dym a popol postupne všetkých v jaskyni udusili. Boli to primitívne, prvé plynové komory.
Dom nádeje Ľubotín coord
 Dom nádeje je situovaný na okraji obce Ľubotín  v pomerne veľkom svahu v areáli jestvujúceho cintorína na pozemku prístupnom zo štátnej cesty. Jedná sa o monolitický jednopodlažný objekt nepravidelného štvorcového pôdorysu s kombinovanou šikmou strechou vychádzajúcou zo základného ihlana. Zo všetkých strán ihlanu vychádzajú rovnostranné sedlové strechy s jemným členením. Vstup do objektu je riešený krytým závetrím cez zádverie priamo do smútočnej siene. Východ z nej je z pravej strany, priamo k vstupu na cintorín. Na ľavej strane je samostatný vstup do bočnej miestnosti a do sociálnych zariadení. Miestnosť s chladiacim zariadením sa nachádza v ľavej zadnej časti. Veľký dôraz pri návrhu smútočnej siene bol kladený na čelnú stenu ktorej dominantou je veľký drevený kríž. Dom nádeje Ľubotín bol požehnaný 7. 12. 2005. So stavbou sa začalo v roku 2004.
Ľutov je obec na Slovensku v okrese Bánovce nad Bebravou. Kultúra a zaujímavosti Pamiatky Dedinská zvonica, drevená ľudová stavba na pôdoryse štvorca. Nachádza sa tu barokový zvon z roku 1763.
Občianska vybavenosť  Dom nádeje Ľubotín Dom nádeje je situovaný na okraji obce Ľubotín v pomerne veľkom svahu v areáli jestvujúceho cintorína na pozemku prístupnom zo štátnej cesty. Ide o jednopodlažný objekt nepravidelného štvorcového pôdorysu s kombinovanou šikmou strechou vychádzajúcou zo základného ihlana. Zo všetkých strán ihlanu vychádzajú rovnostranné sedlové strechy s jemným členením. Vstup do objektu je riešený krytým závetrím cez zádverie priamo do smútočnej siene. Východ z nej je z pravej strany, priamo k vstupu na cintorín. Na ľavej strane je samostatný vstup do bočnej miestnosti a do sociálnych zariadení. Miestnosť s chladiacim zariadením sa nachádza v ľavej zadnej časti. Veľký dôraz pri návrhu smútočnej siene bol kladený na čelnú stenu ktorej dominantou je veľký drevený kríž. Dom nádeje Ľubotín bol požehnaný 7. 12. 2005. So stavbou sa začalo v roku 2004.
Gaboltov je obec na Slovensku v okrese Bardejov. Každoročne sa tu uskutočňuje púť ku sv. bohorodičke Panne Márii (tzv. Gaboltovský odpust).
Miestne pamiatky  Kostol svätého Jozefa Stará hasičská zbrojnica Pomník padlým a zomrelým vojakom Pôvodný cintorín
Architektúra kostola Kostol je trojloďová stavba s východne orientovanou svätyňou. Jeho barokový interiér ukrýva niekoľko umeleckých diel, ako víťazný oblúk z konca 13. storočia, neskorogotickú kamennú krstiteľnicu, sochu „Madona z Ľubovne“ z roku 1360, gotické pastofórium, či neskorogotické náhrobné dosky. Historicky cenný je aj hlavný barokový oltár sv. Mikuláša – biskupa, bočné oltáre a plastika Oplakávanie Krista. Zaujímavosťou sú dosiaľ nepreskúmané krypty pod kostolom.
Pamiatky  kaplnka Nepoškvrneného srdca Panny Márie z roku 1908 (Dolné Šútovce kaplnka Panny Márie z roku 1920 (Horné Šútovce) kaplnka Sedembolestnej Panny Márie z 19. storočia budova Kultúrneho domu, predtým miestna ľudová škola, postavená asi v roku 1890
Kultúrne pamiatky V katastri obce sú evidované tieto kultúrne pamiatky: Kostol sv. Martina - zrubový jednoloďový kostol z roku 1611; k areálu patrí ďalej: Náhrobok (na cintoríne) - kamenárska práca zo začiatku 19. storočia, v súčasnej dobe opretý o stenu
Ľubotice sú obec na Slovensku v okrese Prešov. Patrí k nim aj miestna časť Šarišské Lúky.
Kultúra a zaujímavosti  Pamiatky Rímskokatolícky kostol mena Panny Márie, jednoloďová neorománska stavba s polygonálnym ukončením presbytéria a predstavanou vežou, z roku 1905. Interiér je zaklenutý pruskými klenbami. Nachádza sa tu neogotický oltár s obrazom Panny Márie stojacej na hlave hadovi a sochami sv. Jozefa s Ježišom v náručí a sv. Anny s malou Máriou. Na empore je umiestnený jednomanuálový organ z roku 1906. Fasády sú hladké s polkruhovo ukončenými oknami. Veža je členená kordónovou rímsou a ukončená ihlancovou helmicou. V spodnej časti veže je neorománsky ústupkový portál. Súbor:Ľubotín S1.jpg|Kostol mena Panny Márie Súbor:Lubotinsky kostol.JPG
Ľubotín je obec na Slovensku v okrese Stará Ľubovňa.
Obecné symboly Každá obec, v ktorej sa časom vyvinula nejaká administratívna činnosť, snažila sa signovať svoje písomnosti vlastným znakom a pečaťou. Bol symbolom vyjadrujúcim jej určité individuálne špecifiká odlišujúce ju od ostatných obcí. Ľubotice patria k tým 700 obciam na Slovensku, ktoré si za pečatný znak zvolili mariánske patrocínium, a to miestneho rímskokatolíckeho kostola z roku 1806, t. j. Narodenia Panny Márie. Súčasné symboly obce Ľubotice sú erb, pečať a vlajka, od ktorých je odvodená aj zástava a štandarda starostu. Pečať Historická pečať Ľubotíc je v Altenburskej zbierke pečatí (fond Šariš) z Maďarského štátneho archívu v Budapešti. Na kruhovej pečati s kruhopisom N.P.M.K (ellemes) 188? Je zobrazená od pása nahor Panna Maria v náručí s malým Ježišom. Erb Autorkou výtvarného spodobenia erbu Ľubotíc je akad. maliarka Anna Gregorová.
Areál detského mestečka Rodinný dom v detskom mestečku Vianoce v Detskom mestečku v jednej zo 17 rodín Detský domov s areálom tzv. Detské mestečko je areál pozostávajúci z 36 objektov v Zlatovciach, dnešnej miestnej časti Trenčína. Návrh na vytvorenie Detského mestečka vznikol v roku 1965, otvorenie bolo v roku 1974 .
Občianska vybavenosť V obci sa nachádza pohostinstvo, knižnica, futbalové ihrisko a moderný rímskokatolícky kostol Ružencovej Panny Márie z roku 1968, už sa tu nenachádza základná škola.
Šport V blízkosti obce sa nachádzajú dve lyžiarské strediská - ski Čertov a ski Kohútka.
Občianska vybavenosť  Kultúrny dom - centrum Kultúrny dom vznikal postupne, najprv v roku 1955 bola vybudovaná Požiarna zbrojnica, nadstavaná kultúrna miestnosť. Posledná rekonštrukcia priniesla zatraktívnenie vzhľadu. Slúži na rôzne kultúrne podujatia, predstavenia, svadobné oslavy.
Dejiny Najstaršia správa o dedine je z roku 1330, keď jej farárom bol Štefan de Lubentin. Sídlisko však jestvovalo dávno predtým. Svedčí o tom skutočnosť, že potok Ľubotín (Lybicin, Lybethin, Lubetin), ktorý bol odvodený od názvu sídliska, sa uvádza pri vymedzení majetkov šľachtica Rikolfa a jeho syna Spišskou kapitulou v rokoch 1287, 1296, 1302 a v listine kráľa Karola Róberta z roku 1312, ktorou daroval západnú časť doliny Ľubotínky Rikolfovi. Listiny však dedinu menovite neuvádzajú. Stará dedina jestvovala už pri donácii majetku Kamenica. Podľa metácie ľubotínsky majetok východne od potoka koncom 13. storočia patril panstvu Kamenica. V písomnostiach zo 14.-16. storočia sa vyskytuje vo viacerých fonetických obmenách pod názvom Ľubotín. Staroslovenský názov /od Ľubota/ a rozvinutosť dediny svedčia o tom, že Ľubotín patrí k najstarším slovenským dedinám na okolí jestvujúcim pred 11. storočia. Umiestnenie strážnej družiny Polovcov koncom 11. storočia a vznik Plavča predpokladá staršie dediny, akými v jeho susedstve boli Ľubotín a Plavnica. Dedina začiatku 14. storočia zrejme spustla. V 1. polovici 14. storočia z iniciatívy feudálnych pánov sa usadili noví usadlíci so šoltýsom (dokladá to jeho existencia v roku 1349) na základe zákupného-nemeckého práva. Šoltýsi v dedine pôsobili do polovice 16. storočia. V dedine bol začiatkom 14. storočia kostol, ktorý jestvoval v 15. a pravdepodobne aj v 16. storočí. Od 13. do polovice 16. storočia bola nepretržite vo vlastníctve šľachticov z Kamenice, neskôr Dežofiovcov ako majetková súčasť kamenického panstva. Roku 1427 boli sedliacke domácnosti zdanené od 17 port. Neskôr sa časť sedliakov odsťahovala, ďalší stratili pozemky a stali sa želiarmi. V roku 1600 sídlisko pozostávalo z 12 poddanských domov, mlyna, školy, kostola a fary. Koncom 16. storočia Ľubotín bol stredne veľkou dedinou výlučne s poddanským obyvateľstvom. Roku 1787 mala 59 a roku 1828 75 domov. Bol tu soľný sklad a prístavište pre plte. 1.5.1873 obec získala železničné spojenie otvorením prevádzky na železnici Prešov-Orlov. Obyvatelia sa zaoberali poľnohospodárstvom, chovom dobytka, tkaním, furmankou a obchodovali s obilím. Aj po roku 1918 zostali pri tradičných zamestnaniach. V obci boli píly a vyhne. 17. augusta 1944 partizáni vyhodili do povetria železničný most. Obec bola oslobodená 22.1.1945. Revolučný národný výbor bol utvorený 9.2.1945 – predseda Michal Diňa, podpredseda Ján Dvorščák, tajomník Jozef Hoclár. Vo voľbách 1946 zvíťazila DS, z 393 hlasov získala 358, KSS 33, Strana práce 1. JRD založené v roku 1951, prešlo k ŠM Lipany, od 1970 hospodárstvo patrilo k ŠM Stará Ľubovňa, po delimitácii ŠM 31.12.1975 JRD Ľubotín. Roku 1969 bola k obci pričlenená osada Podpila, vyčlenená z obce Plaveč. Po oslobodení postavená základná škola (1958), materská škola (1974), zdravotné a obchodné stredisko, budova obecného úradu (1990), športový štadión (1992), pošta, budova VEZ, Vzorodev, budova polície, nové komunikácie, autobusové nástupište, bytové jednotky, rodinné domy, uskutočnená regulácia potoka a ďalšie stavby.
Školstvo  Základná škola v Ľutine zabezpečuje výchovno-vzdelávací proces pre žiakov z dedín Olejníkov, Ľutina a Jakovany. História školy Škola bola dostavaná v roku 1961 a v školskom roku 1961/62 začala svoju prevádzku. Škola nadobudla 1. júla 2002 právnu subjektivitu a zriaďovateľom sa stal Obecný úrad v Ľutine. V roku 2009 bola uskutočnená celková rekonštrukcia školy. Charakteristika školy Škola zabezpečuje vyučovací proces pre 150 žiakov. V budove sa nenachádza telocvičňa; škola má športový areál, multifunkčné ihrisko, dve počítačové učebne a odbornú učebňu fyziky. Všetky potrené informácie (učitelia, zoznam krúžkov, rozvrhy, internetová žiacka knižka) sú k nahliadnutiu na webovej stránke školy. Vedenie školy riaditeľ školy: Mgr. Sciranka Ján Pravidelné podujatia Každoročne sa vydajú štyri čísla školského časopisu Ľutinkáč. Organizujú sa školské náučné exkurzie, poznávacie výlety, uskutočňuje sa futbalový turnaj.
Pamiatky V obci sa nachádza drevený gréckokatolícky Chrám Nanebovstúpenia Pána z roku 1755, ktorý je Národnou kultúrnou pamiatkou. Ten je v súčasnosti zrekonštruovaný, ale na bohoslužby sa využíva nový chrám rovnakého zasvätenia, ktorý bol vybudovaný v roku 1995. Pôvodný drevený chrám mal byť premiestnený do obce Ľutina, čo však predstavitelia obce Šmigovec nakoniec odmietli. File:Šmigovec, cerkiew, widok z zachodu.jpg File:Wooden church Šmigovec.jpg
Občianska vybavenosť V obci je rímskokatolícka kaplnka Božského Srdca Ježišovho a moderný kostol Nepoškvrneného Srdca Panny Márie z roku 1991.
Polohopis Obec leží na križovatke ciest medzi Prešovom, Bardejovom a Starou Ľubovňou. Je vzdialená asi severozápadne od Prešova. Časti obce Jarková, Železničiarska, Hlavná, Kapacká, Majne, Hliník, Školská, Na rovni, Vodné toky Obcou preteká rieka Ľubotínka, ktorá sa pár kilometrov ďalej vlieva do rieky Poprad.
Najstaršia správa o dedine je z r. 1330, keď jej farárom bol Štefan de Lubentin. Sídlisko však jestvovalo dávno predtým. Svedčí o tom skutočnosť, že potok Ľubotín /Lybicin, Lybethin, Lubetin/, ktorý bol odvodený od názvu sídliska, sa uvádza pri vymedzení majetkov šľachtica Rikolfa a jeho syna Spišskou kapitulou v rokoch 1287, 1296, 1302 a v listine kráľa Karola Róberta z r. 1312, ktorou daroval západnú časť doliny Ľubotínky Rikolfovi. Listiny však dedinu menovite neuvádzajú. Stará dedina jestvovala už pri donácii majetku Kamenica. Podľa metácie ľubotínsky majetok východne od potoka konc. 13. st. patril panstvu Kamenica. V písomnostiach zo 14. – 16. st. sa vyskytuje vo viacerých fonetických obmenách pod názvom Ľubotín. Staroslovenský názov /od Ľubota/ a rozvinutosť dediny svedčia o tom, že Ľubotín patrí k najstarším slovenským dedinám na okolí jestvujúcim pred 11. st. Umiestnenie strážnej družiny Polovcov konc. 11. st. a vznik Plavča predpokladá staršie dediny, akými v jeho susedstve boli Ľubotín a Plavnica. Dedina zač. 14. st. zrejme spustla. V 1. pol. 14. st. z iniciatívy feudálnych pánov sa usadili noví usadlíci so šoltýsom /dokladá to jeho existencia v r.1349/ na základe zákupného-nemeckého práva. Šoltýsi v dedine pôsobili do polovice 16. st. V dedine bol zač. 14. st. kostol, ktorý jestvoval v 15. a pravdepodobne aj v 16. st. Od 13. st. do polovice 16. st. bola nepretržite vo vlastníctve šľachticov z Kamenice, neskôr Dežofiovcov ako majetková súčasť kamenického panstva. R. 1427 boli sedliacke domácnosti zdanené od 17 port. Neskôr sa časť sedliakov odsťahovala, ďalší stratili pozemky a stali sa želiarmi. V r. 1600 sídlisko pozostávalo z 12 poddanských domov, mlyna, školy, kostola a fary. Koncom 16. st. Ľubotín bol stredne veľkou dedinou výlučne s poddanským obyvateľstvom. R. 1787 mala 59 a r. 1828 75 domov. Bol tu soľný sklad a prístavište pre plte. 1. 5.1873 obec získala železničné spojenie otvorením prevádzky na železnici Prešov-Orlov. Obyvatelia sa zaoberali poľnohospodárstvom, chovom dobytka, tkaním, furmankou a obchodovali s obilím. Aj po r. 1918 zostali pri tradičných zamestnaniach. V obci boli píly a vyhne. 17. augusta 1944 partizáni vyhodili do povetria železničný most. Obec bola oslobodená 22. 1.1945. Revolučný národný výbor bol utvorený 9. 2.1945 – predseda Michal Diňa, podpredseda Ján Dvorščák, tajomník Jozef Hoclár. Vo voľbách 1946 zvíťazila DS, z 393 hlasov získala 358, KSS 33, Strana práce 1. JRD založené r.1951, prešlo k ŠM Lipany, od 1970 hospodárstvo patrilo k ŠM Stará Ľubovňa, po delimitácii ŠM 31.12.1975 JRD Ľubotín. R. 1969 bola k obci pričlenená osada Podpila, vyčlenená z obce Plaveč. Po oslobodení postavená základná škola /1958/, materská škola /1974/, zdravotné a obchodné stredisko, budova obecného úradu /1990/, športový štadión /1992/, pošta, budova VEZ, Vzorodev, budova polície, nové komunikácie, autobusové nástupište, bytové jednotky, rodinné domy, uskutočnená regulácia potoka a ďalšie stavby.
Politika Starostovia obce: od 2005 do 2008: Rastislav Bernát od 2008 do 2011: Marta Štefanová od 2011 do 2014: Mgr. Ing. Marcela Jokeľová od 2014 do 2018: Mgr. Ing. Marcela Jokeľová od 2018 Ing. Gabriela Staníková Kultúra a zaujímavosti Pamiatky Rímskokatolícky kostol sv. Michala, jednoloďová neogotická stavba s polygonálne ukončeným presbytériom a predstavanou vežou z rokov 1930-1931. Fasády kostola sú členené opornými piliermi. Okná so šambránami sú polkruhovo ukončené. Veža s trojuholníkovou korunnou rímsou je ukončená ihlancovou helmicou. Pravidelné podujatia V obci Nižný Klátov sa nachádza v chatárskej oblasti chata Klatovianka. Na tejto chate sa pravidelne v kulisách organizovali podujatia pre deti i dospelých. Tieto podujatia organizovalo Westernové akčné divadlo z Košíc. Juniáles – každoročné oslavy založenia obce.
Charakteristika Brzotín leží v Rožňavskej kotline na nive rieky Slaná. Obec sa spomína roku 1243 v donačnej listine, vznikla však na staršom osídlení – bukovohorské sídlisko v okolí Brzotínskej vyvieračky.
Dejiny Prvá písomná zmienka o obci je z roku 1609. Obec založil Šoltýs s valašskými usadlíkmi v polovici 15. storočia na území humenského panstva. Najstarší písomný doklad o obci je z roku 1492. Rodákom z obce bol Fedor Hlavatý, kapitán zbojníckej družiny pôsobiacej v 15. storočí. Nachádza sa tu gréckokatolícky chrám (cerkev) z r. 1891.
Polohopis Obec leží v Liptovskej kotline, pod výbežkami Nízkych Tatier. Katastrálne územie bývalej obce sa rozkladá medzi vrchmi Rohačka, Jamy (731,0 m n. m.), Ploštín (710,5 m n. m.) a Tretiny (675,9 m n. m.), na východe hraničí s mestskou časťou Iľanovo, na západe s Demänovou. Stred obce leží v nadmorskej výške 635 m n. m. Vodné toky a vodné plochy Obcou preteká potok Ploštínka v smere JZ - SV. Ulice Do cintorína Hlavná Malé pole Na kút Palesáky Podsádočné Rovná Tretiny Vŕšok Výhon Za školou Za ulicou
Ľubá je obec na Slovensku v okrese Nové Zámky. Polohopis Leží v juhovýchodnej časti Podunajskej pahorkatiny, v časti nazývanej Belianske kopce. Kultúra a zaujímavosti Pamiatky Rímskokatolícky kostol sv. Jána Krstiteľa, jednoloďová neskorobaroková stavba s polkruhovým ukončením presbytéria a malou strešnou vežou, z druhej polovice 18. storočia. Presbytérium s polygonálnym vnútorným priestorom je zaklenuté valenou klenbou s lunetami. Loď je zaklenutá korýtkovou klenbou. Hlavný oltár s obrazom Jána Krstiteľa od K. Jakobeyho je z roku 1882. Fasády kostola sú členené segmentovo ukončenými oknami so šambránami. Veža vyrastá zo štítového priečelia s prelamovanou rímsou, je ukončená ihlancovou helmicou.
Vzdelanie  19621971 ZDŠ Ľubotín 19711975 Gymnázium Sabinov 19751980 Vysoká škola lesnícka a drevárska - Drevárska fakulta, Zvolen
Hrbotín bola pôvodne samostatná osada, ktorá postupne zanikala v 15. až 19. storočí. Jej katastrálne územie v roku 1496 pripadlo mestu Považská Bystrica. Tým sa nielen zväčšilo územie mesta smerom na juhozápad, ale zároveň sa katastrálne územie Beluše stalo jeho novým susedom. Názov stredovekej zaniknutej osady sa taktiež zachoval v chotárnom názve Hrbotina , na chotárnej mape Považskej Bystrice z roku 1889.
Kostol Mena Panny Márie
 Sakrálnou pamiatkou obce je jednoloďový rímskokatolícky kostol Mena Panny Márie z roku 1905 s predstavenou vežou. Kostol je napodobeninou románskeho slohu. Vnútornú časť kostola tvorí jedna loď na priečelí s oltárom, na ktorom vyniká obraz Panny Márie stojacej na hlave hadovi. Po bokoch obrazu sa nachádzajú sochy súvisiace s motívom obrazu. Po pravej strane obrazu je súsošie Svätého Jozefa s Ježišom v náručí. Po ľavej strane Svätá Anna (matka Panny Márie) s malou Máriou. Pýchou kostola je chór z historickým príšťalovým, jednomanuálovým orgánom, z roku 1906. V exteriéri kostola nad vchodom po bokoch, vo výklenkoch sa nachádzajú obnovené sochy Svätého Cyrila a Metoda.
Opis V súčasnosti je len fragmentom rozmerného neskorogotického oltárneho celku. Je tvorený vyrezávaným dreveným reliéfom umiestneným dnes v neogotickej skrini. Reliéf zobrazuje nanebovzatie Panny Márie a bol pôvodne umiestnený v oltárnej skrini hlavného oltára vo Zwettli. Ďalšie časti oltára sa nezachovali, zobrazuje ich však stará perokresba. Stratené sú otváracie oltárne krídla, rozmerný nadstavec i pôvodná predella.
Pozri aj  Zoznam najvyšších sôch Panny Márie
Kaplnky  Nepoškvrneného Srdca Panny Márie z roku 1856 v roku 1889 prestavané rohové bašty (pôvodne z roku 1690) Božského Srdca Ježišovho Svätej rodiny Panny Márie Lurdskej Sv. Anny
Kultúra a zaujímavosti  Pamiatky Kaplnka Panny Márie Ružencovej, pôvodne baroková prícestná kaplnka z 18. storočia, začiatkom 19. storočia doplnená o klasicistickú zvonicu. Stavba má hladké fasády, zvukové okná zvonice sú ukončené lomeným oblúkom.
Pamiatky  Kostol Nepoškvrneného počatia Panny Márie
Pozri aj  Kostol Panny Márie
Šesť kaplniek krížovej cesty Kaplnka v blízkosti chrámu 1. kaplnka - posledná večera 2. kaplnka - Ježiš v Getsemanskej záhrade 3. kaplnka - Ježišovo zatknutie 4. kaplnka - bičovanie a korunovanie tŕňovou korunou 5. kaplnka - nesenie kríža 6. kaplnka - ukrižovanie
Zaujímavosti  Stratený oltár Panny Márie Skutočným skvostom neskorogotickej architektúry mohol byt oltár Panny Márie, ktorý sa dochoval len v torzoch, z dielne majstra Pavla z Levoče. Na jeho tvorbe sa podieľali ďalšie významné osobnosti, napr. Majster z Okoličného. V oltári dominovala centrálna socha Panny Márie, po stranách boli sošky sv. Barbory, sv. Kataríny, sv. Margita, ktoré sú dodnes dochované.
História Na návrhu kostola pracoval v rokoch 1734 – 1754 František Maxmilián Kaňka, výslednú podobu potom ovplyvnil sám Kilián Ignác Dientzenhofer. Stavba sa začala na sviatok sv. Jána Nepomuckého 16. mája 1734. Zo vzácnej výzdoby vyniká nástropná maľba stvárňujúcu legendu o Jánovi Nepomuckom od Josefa Jáchyma Redelmayera a Františka Xavera Palka. V postranných nikách priečelí sa nachádzajú sochy sv. Vojtecha a sv. Prokopa. V roku 1951 bola rímskokatolícka cirkev nútená kostol bezplatne prenajať mestu a kostol potom slúžil ako sklad civilnej obrany, požiarnej zbrojnice a skládka stavebného odpadu. Rekonštrukcia exteriéru prebiehala od roku 1980, v rokoch 1997 – 2000 bol reštaurovaný interiér.
Významné stavby  Novogotický kostol svätého Jozefa
Súčasnosť Rímskokatolíckej cirkvi bol kostol vrátený v roku 1992. Boli vykonané dôležité rekonštrukcie exteriéru a interiéru. Dnes sa v ňom pravidelne konajú rímskokatolícke bohoslužby v rôznych jazykoch (rusky, poľsky, francúzsky, anglicky).