TUKE-KEMT/reranking-skquad huggingface dataset:
Diskografia  1972: Hej, Tóny/Dám ti růži - Supraphon 0 43 1308 h, SP 1973: Babiččino údolí/Teď hádej - Supraphon 0 43 1533 h, SP 1973: Miláčku/Orchestrion z ráje - Supraphon 0 43 1917 h, SP 1975: Jitka Molavcová - Supraphon 1 13 1549 H, LP 1990: Na okně seděla kočka... - Supraphon, LP (podtitul: ...ale už nesedí. Kde je? Tomu, kdo ji najde zazpívá Jitka Molavcová 17 veselých písniček ) 1994 Já mám ráda komiky - Jitka Molavcová zpívá písničky slavných komiků - Multisonic 31 0216-2311, CD 1997: Písně zbožné, milostné a darebné - Hudba a poezie středověku - Jitka Molavcová, Alfred Strejček, Pavel Jurkovič - CD 1998: Zpívánky s Jitkou Molavcovou - Sony Music / Bonton, CD 2005: Teď hádej - , CD 2010: Pop galerie - Supraphon, CD 2010: Pec nám spadla - Tonada, CD (české a slovenské piesne pre deti) spolu s Máriou Podhradskou a Richardom Čanakym) Kompilácia 1973: 12 pro Mladý svět - Supraphon, LP - A3. Co mi dáš - Jitka Molavcová 1978 Mojmír Balling - Mojmír Balling - Supraphon 1113 2517 H, LP - 21. Krajkoví - Jitka Molavcová (album s piesňami hudobného skladateľa Mojmíra Ballinga) 2003 To byl váš hit - 70. léta - , CD - 04. Ukrejvám rozpaky - Jitka Molavcová
Mira Nábělková ( 30. marec 1956, Martin) je slovenská jazykovedkyňa. V rokoch 19751980 študovala slovakistiku a rusistiku na Filozofickej fakulte Univerzity Komenského v Bratislave, od roku 1980 pracovala v Jazykovednom ústave Ľudovíta Štúra Slovenskej akadémie vied v Bratislave. V roku 1989 obhájila dizertačnú prácu na tému Vzťahové adjektíva v slovenčine. Funkčno-sémantická analýza desubstantívnych derivátov (knižné vydanie Bratislava, Veda 1993). V rokoch 19891996 bola členkou výboru a vedeckou tajomníčkou Slovenskej jazykovednej spoločnosti pri SAV. V rokoch 19912000 organizovala každoročné medzinárodné Kolokvium mladých jazykovedcov pod garanciou Slovenskej jazykovednej spoločnosti pri Slovenskej akadémii vied a JÚĽŠ SAV a bola editorkou periodika VARIA – zborníka príspevkov z jednotlivých ročníkov tohto podujatia. V rokoch 19911999 pôsobila ako členka vedeckej rady JÚĽŠ SAV. Od roku 1999 prednáša na Katedre stredoeurópskych štúdií (predtým v Kabinete slovakistiky Ústavu slavistických a východoevropských studií) Filozofickej fakulty Karlovej univerzity v Prahe, kde sa v roku 2010 habilitovala. V rokoch 19992004 externe prednášala na Ústave slavistiky Filozofickej fakulty Masarykovej univerizty v Brne (slovakistika v rámci Ústavu slavistiky FF MU). V roku 2004 dostala striebornú medailu Masarykovej univerzity za prínos k rozvoju českej slovakistiky. Odborne sa zaujíma o lexikálnu sémantiku a slovotvorbu, lexikografiu, syntax a sociolingvistku (problematika jazykových vzťahov slovenčiny a češtiny).
Nataša Novotná ( 29. október 1977, Opava) je česká tanečníčka, choreografka, lektorka, spoluzakladateľka súboru 420PEOPLE a zakladateľka Kyliánovho nadačného fondu v Prahe.
Externé odkazy  Jarmila Novotná – operná speváčka Profil v Kdo byl kdo v našich dějinách ve 20. století Hlas a život, na jaké se nezapomíná IMDb.com Nahrávka rozhovoru pre Česko-slovenský rozhlas z roku 1947 Kategória:České operné speváčky Kategória:České filmové herečky Kategória:Českí emigranti a exulanti Kategória:Osobnosti z Prahy
Život Po ukončení štúdia na FAMU pôsobila na stáži v Ríme u známeho talianskeho režiséra Federika Felliniho. Dlhodobo pracuje pre Českú televíziu (predtým Česko-slovenskú televíziu), kde točí relácie rôznych typov od poviedok cez rozprávky a zábavné programy ( Abeceda , Portréty z not ) po dokumentárne cykly a priame prenosy ( Noc s Andělem ). Je pre ňu charakteristický žáner hraného dokumentu akoby z priameho prenosu, s prvkami mystifikácie a tajomna, keď nepoučený divák nevie, či ide o výmysel alebo o skutočnosť (inscenácia Taneční zábava ). Pôsobila aj ako pedagogička na pražskej FAMU.
Život Po maturite na reálnom gymnáziu v Prahe nastúpila do Česko-slovenského rozhlasu (1950), kde pracovala ako redaktorka do roku 1963, kedy sa začala angažovať čoby redaktorka a scenáristka Čs. televízie, stala sa jednou z tvorkýň relácii Zvědavá kamera . Jej oblasťami v rozhlase, ale aj televízii, bola kritika spoločenských deformácií, sociálna tematika a občianske práva. V roku 1979 bola odsúdená s Havlom, Uhlom, Bendom a Dienstbierom na 3 roky za svoje postoje voči režimu. Po novembri 1989 stála Otta Bednářová pri zrode Výboru dobrej vôle Olgy Havlovej. V roku 1997 prevzala od Václava Havla Rad Tomáša Garrigua Masaryka tretej triedy. V roku 2010 vyšla kniha autorky Jarmily Cysařovej Já prostě nemohu žít jinak , ktorú venovala osudom tejto disidentky.
Životopis V rokoch 19911997 študovala históriu, filozofiu a religionistiku na Filozofickej fakulte Univerzity Komenského v Bratislave. V rokoch 1995 a 1996 vyučovala na strednej škole. V roku 1996 začala pracovať na Ústave etnológie SAV, kde sa venovala v projektovej činnosti. Od svojho nástupu na pracovisko sa stala vedúcou, ale aj participantkou na viacerých medzinárodných, ale aj domácich projektov. Počas obdobia 1997 a 2013 pracovala v Slovenskom národopise kde zastávala funkciu výkonnej redaktorky. Svoj výskum realizovala na Slovensku, v Taliansku, Francúzsku, Švédsku, v Mexiku a Guatemale. Od roku 1998 priebežne prednáša na Masarykovej univerzite v Brne a pravidelne na Filozofickej fakulte Univerzity Komenského v Bratislave.
PhDr. Katarína Nádaská , PhD. (rod. Zajicová; 27. november 1967, Bratislava) patrí vďaka popularizačnej činnosti medzi známe slovenské etnologičky. Žije a tvorí v Bratislave.
Životopis V roku 1966 absolvovala štúdium na Chemickotechnologickej fakulte Slovenskej vysokej školy technickej v Bratislave. V 70. a 80. rokoch absolvovala viaceré zahraničné študijné pobyty, napr. v Dánsku, v USA, vo Švédsku a v Spojenom kráľovstve. V rokoch 19661997 pôsobila ako vedecká pracovníčka, neskôr sa stala vedúcou oddelenia vírusovej onkogenézy a vedeckou sekretárkou Ústavu experimentálnej onkológie SAV v Bratislave. Sústredila sa na štúdium podstaty mechanizmov premeny normálnej bunky na nádorovú. Okrem toho od klasickej retrovirológie prešla postupne cez modely vtáčích a zvieracích cicavčích buniek k výskumu ľudských nádorov. Pri svojom výskume používala klasické virologické experimentálne metódy, ale i moderné metódy molekulárnej mikrobiológie, imunológie, vrátane prípravy monoklonálnych protilátok, i charakterizáciu špecifických bielkovín zúčastňujúcich sa na transformácii buniek. V rámci toho skúmala tiež vírusové a bunkové gény. Jej vedecké výsledky obohatili súčasné poznávacie procesy mechanizmov nádorovej premeny. Zistila a charakterizovala nový D-typ retrovírusu. Venovala sa aj zakladaniu a podrobnej charakterizácii bunkových línií z ľudských nádorov, rozšírila základné poznatky o úlohe niektorých makromolekúl v modulácii rastu a proliferácie nádorových buniek v podmienkach in vitro . Jej objavy boli publikované vo vyše 100 štúdiách v domácich i zahraničných odborných časopisoch a zborníkoch ako napríklad Biológia , Bratislavské lekárske listy , Neoplasma a.i. V rokoch 1983, 1985, 1987, 1996 sa podieľala na organizácii medzinárodných sympózií a konferencií. Bola tiež prezidentkou nadácie Výskum rakoviny a členkou Vedeckého kolégia SAV pre molekulárnu biológiu a genetiku, Výkonného výboru nevládnej organizácie Európska asociácia pre výskum rakoviny, od roku 1994 pôsobila ako hovorkyňa záhrebskej iniciatívy The Zagreb Iniciative for the Central and East European Human Bank Network .
Životopis Odbor Pedagogika a Filozofia študovala na Filozofickej fakulte Univerzity Komenského v Bratislave (1968 – 1973). Po ukončení školy pracovala v Ústave experimentálnej pedagogiky SAV a v roku 1978 nastúpila na Katedru pedagogiky Pedagogickej fakulte UMB v Banskej Bystrici, kde pôsobí dodnes.
Život V rokoch 1939 až 1944 študovala na Univerzite Komenského v Bratislave najprv germanistiku a romanistiku a neskôr etnografiu, archeológiu a dejiny umenia. Po ukončení štúdií pracovala s dvoma vynútenými prestávkami, keď bola prepustená z politických dôvodov, v Národopisnom ústave Slovenskej akadémie vied. V roku 1991 jej bola udelená Národná cena Slovenskej republiky.
Životopis V roku 1957 absolvovala Filozofickú fakultu Univerzity Komenského v Bratislave. Po promócii nastúpila do literárno-dramatickej redakcie v Česko-slovenskom rozhlase. Pre svoje zásadné občianske postoje dostala k 31. decembru 1970 výpoveď. V dôsledku toho pracovala v rokoch 1971 – 1978 ako kultúrno-propagačná referentka v Odevných závodoch v Košiciach, neskôr po zmene bydliska ako kultúrna referentka na Strednej priemyselnej škole potravinárskej v Nitre. Žila v Nitre.
Životopis Štúdium národopisu na Filozofickej fakulte UK ukončila v roku 1974. Od roku 1974 do roku 1982 bola asistentka a interná ašpirantka na Katedre etnografie a folkloristiky FiF UK. V roku 1983 sa stala pracovníčkou vtedajšieho Národopisného ústavu SAV, dnešného Ústavu etnológie a sociálnej antropológie SAV. Od roku 2001 dodnes je hlavnou redaktorkou časopisu Slovenského národopisu, ktorý vydáva Ústav etnológie a sociálnej antropológie SAV. Odborne sa zameriavala na sociálny a kultúrny kontext orálnych tradícií, na výskum malých sociálnych skupín a na otázky kolektívnej identity a pamäti. Tiež sa zaoberala modernizačnými, globalizačnými a transformačnými procesmi, rituálmi smrti a dejinami vedy. Od roku 1996 pôsobila ako pedagogička na Katedre etnológie FiF UK, v Akadémii Istropolitana a Akadémii Istropolitana Nova. Pôsobila aj na univerzitách vo Viedni a v Regensburgu. V rokoch 2000 až 2012 bola riaditeľkou Ústavu etnológie SAV (od roku 2018 Ústav etnológie a sociálnej antropológie SAV). Zásadne sa zaslúžila o vstup tejto inštitúcie do vzdelávacích a vedeckovýskumných projektov spadajúcich do medzinárodnej úrovne.
Životopis Po ukončení Gymnázia – prípravka pre štúdium v zahraničí v Banskej Štiavnici pokračovala v štúdiách v Moskve, ukončila ich v roku 1981. V roku 1982 zložila rigorózne skúšky na Filozofickej fakulte Univerzity Komenského a získala titul PhDr. Pracovala ako pedagogička na Vysokej škole ekonomickej v Bratislave. Pracovala ako prekladateľka a tlmočníčka, spolupracovala najmä s Ministerstvom kultúry SR a Československou televíziou. Na ďalších pozíciách pracovala v súkromnom a štátnom sektore.
Život Vysokoškolské štúdium absolvovala na Filologickej fakulte Leningradskej štátnej univerzity Andreja Alexandroviča Ždanova (; od roku 1991 Petrohradská štátna univerzita) v odbore ruský jazyk a literatúra s kvalifikáciou filológ rusista s pedagogickou pôsobnosťou a štátnou skúškou z anglického jazyka (19701975). V roku 1985 získala vedeckú hodnosť kandidátky filologických vied na SAV a o takmer dve dekády neskôr absolvovala externé magisterské štúdium v odbore slovenský jazyka a literatúra na Filozofickej fakulte Univerzity Komenského v Bratislave (19921999). V roku 2015 získala akademický titul doktorky filozofie v odbore slovenský jazyk a literatúra na Filozofickej fakulte Prešovskej univerzity v Prešove. Od septembra 1975 do septembra 1977 pracovala ako učiteľka (obchodnej a technickej) ruštiny na Strednej ekonomickej škole v Bratislave a od októbra 1977 do októbra 1979 ako samostatná referentka odboru zahraničných vzťahov Slovenského výskumného a vývojového centra urbanizmu a architektúry v Bratislave. Od novembra 1980 pôsobí na JÚĽŠ SAV, kde postupne vystriedala pracovné pozície internej vedeckej ašpirantky (19801983), vedeckej asistentky (19841985) a vedeckej pracovníčky (19851990) až kým sa v roku 1990 stala samostatnou vedeckou pracovníčkou. V rokoch 19881991 zastávala funkciu vedúcej oddelenia slovanských jazykov, v rokoch 19962002 bola vedúcou oddelenia jazykových dát a v rokoch 20052012 vedúcou oddelenia súčasnej lexikológie a lexikografie. Vo svojej vedeckovýskumnej činnosti sa zameriava na jednojazyčnú aj viacjazyčnú lexikografiu, lexikológiu, korpusovú lingvistiku a morfológiu. Od roku 1986 je členkou Slovenskej jazykovednej spoločnosti pri Jazykovednom ústave Ľ. Štúra SAV (od roku 1998 aj členkou výkonného výboru). Zároveň je členkou Lexikologicko-lexikografickej komisie pri Medzinárodnom komitéte slavistov (od roku 2003), riadiaceho výboru Slovenskej terminologickej spoločnosti (od roku 2007), redakčnej rady Jazykovedného časopisu (od roku 2002) a predsedníčkou Kodifikačnej a pravopisnej komisie JÚĽŠ SAV (od roku 2020, predtým v rokoch 20062020 členka Kodifikačnej komisie JÚĽŠ SAV).
Profesionálna kariéra  2008 - Habilitácia v odbore České a československé dejiny (Filozofická fakulta Univerzity Hradec Králové). Habilitačná prednáška: Konkurenčné vzťahy vydavateľov v druhej polovici 18. storočia. popri doktoranskom štúdiu pracovala v Lyceálnej knižnici v Bratislave po dokončení štúdia vedúca Lyceálnej knižnice školí doktorandov na Katedre knižničnej a informačnej vedy Filozofickej fakulty UK
Životopis Vysokoškolská pedagogička na Katedre ruského jazyka a literatúry PF (neskôr Pedagogická fakulta Univerzity Mateja Bela) v Banskej Bystrici (19601990). Autorka štúdií, odborných článkov z ruskej gramatiky a metodiky pre základné školy v zborníkoch a odborných časopisoch, spoluautorka učebnice Ruský jazyk pre štúdium učiteľstva 1. stupňa základných škôl (1989).
Životopis Po štúdiu na Filozofickej fakulte UK Bratislava v rokoch 1952 - 1957 sa zamestnala v Archeologickom ústave SAV. V rokoch 1991 - 1996 bola vedúcou oddelenia včasného stredoveku SAV. Absolvovala študijné pobyty v NDR (1965), ZSSR (1967), NSR (1969) a Egypte (1986). V roku 1995 obdržala Striebornú čestnú plaketu Ľudovíta Štúra za zásluhy v spoločenských vedách.
Život V roku 1986 úspešne zavŕšila štúdium archívnictva na Filozofickej fakulte Univerzity Komenského v Bratislave a v roku 1994 získala titul kandidátky vied na HÚ SAV. V roku 1995 sa stala vedeckou pracovníčkou a v roku 2000 samostatnou vedeckou pracovníčkou na HÚ SAV.
Život Narodila sa 2. júla 1949 v Trenčíne. Jej otcom bol dirigent symfonického orchestra Bohumil Berka a matka bola novinárka. Od deviatich rokov až do vysokoškolských štúdií žila v Tepliciach. Maturovala na SUPŠ sklárskej v Kamenickom Šenove a v rokoch 1968 – 1973 študovala na FF UK v Prahe češtinu a výtvarnú výchovu. Absolvovala prácu o literárnokritických sporoch Karla Čapka v 30. rokoch, túto neskôr rozšírila na rigoróznu – titul PhDr. Získala v roku 1980. Pracovala napríklad ako redaktorka vo vydavateľstvách Svoboda (1973 – 79) a Československý spisovatel (1979 – 81), neskôr aj ako upratovačka v kostole. Časopisecky debutovala roku 1976 v Literárnom mesačníku poviedkou Miniromán , knižne potom v roku 1986 zbierkou Knížka s červeným obalem . Stála pri zrode Obce spisovateľov, bola tiež vedúcou osobnosťou Hejna českých spisovatelů Mamut a od roku 2006 bola členkou výboru českého PEN klubu. Venovala sa písaniu televíznych scenárov, rozhlasových hier a publicistike. Z neskôr rozvedeného manželstva s maliarom Vladimírom Novákom (1947) vzišla dcéra Nikola Nováková (1975), maliarka. Po roku 1990 začala učiť tvorivé písanie na Gymnáziu Josefa Škvoreckého, potom na VOŠ Josefa Škvoreckého a na Literárnej akadémii – tu tiež od roku 2001 viedla katedru tvorivého písania. Patrila k priekopníkom tohto odboru v Česku a pre časopis Tvar písala "manuál na pokračovanie" O psaní . Žila v Prahe, kde tiež 16. júna 2008 zomrela.
Životopis Vyštudovala činoherné herectvo na DAMU. V roku 2000 sa stala členkou súboru Dejvického divadla . Okrem tohto divadla pôsobí i ako filmová a rozhlasová herečka. V roku 2020 načítala audioknihu Mona (vydala Audiotéka). Je vydatá, jej manželom je Václav Havelka, majú spolu dvoch synov, Šimona a Eliáša.
Životopis Narodila sa v Prahe na Malej Strane v umeleckej rodine maliarky Emy Blažkové (1924 – 2003) a Martina Gašparoviča (1923 – 1989). Je jedným zo štyroch detí – sestra Jana ( 1951), bratia Lukáš ( 1953) a Marek ( 1954). Od predškolského veku sa venovala klasickému baletu v prípravke Národného divadla, stepu, spievala v Detskom speváckom zbore Českého rozhlasu. Neskôr súťažila v spoločenskom tanci. V rokoch 1976 – 1980 študovala na Strednej zdravotníckej škole v Prahe 1 odbor zubný laborant. Po maturite bola prijatá na štúdium na Katedre činoherného divadla, odbor herectvo, Divadelné fakulty Akadémie múzických umení v Prahe (DAMU), kde úspešne absolvovala v roku 1984, titulom MgA. K pedagógom jej ročníka patrili napríklad Jana Hlaváčová, František Laurin, Jiří Klem, Miloš Nedbal, Eva Kröschlová, Alena Livorová, František Štěpánek, Evžen Němec, Jan Císař, Jiřina Tejkalová, Jan Dušek, Jana Makovská a Antonín Dvořák. V ročníku s ňou absolvovali tiež napr. Martin Zahálka, Petr Dohnal, Stanislav Lehký, Josef Vrána, Jiří Kalužný, Roman Šmejkal, Romana Chvalová, Alexandra Tomanová, Petra Cibulková, Eva Režnarová, Jitka Sedláčková, v oboru réžia – dramaturgie potom Jan Burian, Jakub Korčák, Martin Nezval, Anna Dudková a Jana Klimentová. Od roku 2014 pôsobí ako pedagóg javiskovej reči na Katedre činoherného divadla DAMU. Od roku 2016 prednáša na Filozofickej fakulte Univerzity Karlovy v Prahe na Univerzite tretieho veku program Hovoriť či nehovoriť a Cesta k úspechu je dlázděná slovy . Súčasne od roku 2018 vyučuje na Konzervatóriu a strednej škole Jána Deyla a tiež na Medzinárodnej konzervatóriu Praha. V divadle a vo filme bývala uvádzaná aj ako Martina Gasparovičová , Martina Gasparovičová-Bezoušková alebo Martina Bezoušková .
Životopis Po gymnaziálnych štúdiách študovala na pražskom Tanečnom konzervatóriu, ktoré absolvovala roku 1952. Angažmá: Krajské krušnohorské divadlo (19531954), Divadlo satiry a estrády v Prahe (19551957), Státní divadlo v Karlíně (Hudební divadlo Karlín (19571961)). Hrala aj v niekoľkých českých filmoch (Nevěra, Strakonický dudák, Obušok, z vreca von!, Princezná so zlatou hviezdou, Botostroj). Od roku 1961 sa venovala novinárskej práci. Bola redaktorkou Zemĕdelských novin v ktorých uverejňovala články o kultúre, divadle, divadelné recenzie a baletné kritiky. Pochovaná je v Jasenovej.
Životopis Pochádzala z umeleckej rodiny, jej otec Antonín Klepáč bol tanečníkom v českom Národnom divadle, mamička bola tiež tanečnica a herečka. Tak ako celá rada iných pražských hercov začínala v Dismanovom detskom umeleckom rozhlasovom súbore. Po maturite na gymnáziu študovala na pražskom DAMU, po ukončení školy svoju prvú divadelnú sezónu strávila v Severočeskom divadle v Liberci. Potom natrvalo zakotvila v smíchovskom Realistickom divadle Zdeňka Nejedlého v Prahe (dnešné Švandovo divadlo). Menej známe už je dnes to, že pôsobila prakticky od jej začiatkov tiež v Československej televízii, kde vďaka svojmu peknému a kultivovanému hlasovému prejavu pracovala ako konferencierka a príležitostná hlásateľka. Výborné hlasové dispozície tiež veľmi dobre uplatnila pri rozhlasovej práci a v dabingu. Spoločne so svojím manželom Josefom Zímou úspešně nadabovala, okrem iných, hlavnú postavu Nastenky ruskej filmové rozprávky Mrázik (Josef Zíma tu nadaboval jej nápadníka Ivana). Jej život tragicky poznamenala ťažká dopravná nehoda Josefa Zímu v roku 1959, počas ktorej zomrel človek a pri ktorej bola veľmi ťažko zranená česká speváčka a šansóniérka Judita Čeřovská. Okram toho ju tiež, ako mnoho iných českých umelcov, postihla aj vlna zákazov vystupovania a umeleckých obmedzení v dobe normalizácie po roku 1968. O svojom živote napísala spoločne so svojím manželom biografickú knihu Princ a Káča .
Vysokotlakové sodíkové výbojky sú menšie a obsahujú ďalšie prvky ako ortuť a vytvárajú tmavo ružovú žiaru po zapnutí, a ružovo-oranžové svetlo po zahriatí. niektoré výbojky tiež produkujú číre až modrasté biele svetlo medzi zapnutím a zahriatím. Kvôli extrémne vysokej chemickej aktivite vysokotlakovej sodíkovej výbojky je oblúková lampa vyrobená z priehľadného oxidu hlinitého. Xenón je pri nízkotlakových sodíkových výbojkách použitý ako "štartovací plyn". Má nižšiu tepelnú vodivosť a nižšiu ionizačnú energiu zo všetkých nerádioaktívnych vzácnych plynov.
LED žiarovka s LED "vláknami" (filament), pripomínajúca klasickú žiarovku Súbor:Lamp_LED_uncovered.jpg|náhľad|LED žiarovka s SMD čipmi bez krytu LED žiarovka s Edisonovým závitom Rôzne farby LED žiaroviek 14W LED žiarovka, teplá biela, 110--240V, 850-950 lm, teplota farby: 3500K ±5﹪, stmievateľná LED žiarovka je polovodičová žiarovka, ktorá používa LED diódy ako zdroj svetla. Pretože svetelný výkon jednotlivých LED diód je malý v porovnaní s klasickou žiarovkou, používajú sa viaceré diódy súčasne. LED žiarovky sa môžu používať namiesto klasických žiaroviek. Väčšina LED žiaroviek musí obsahovať aj externé obvody, aby boli schopné pracovať so štandardným striedavým prúdom. V porovnaní s klasickou žiarovkou a kompaktnou žiarivkou ponúkajú vyššiu životnosť a efektívnosť pri porovnateľných vstupných nákladoch.
Halogénová xenónová žiarovka s päticou E27 - 230 V, 42 W, trieda energetickej efektívnosti C (EU < 2009 Konform) Úsporná žiarovka je elektrický svetelný zdroj, ktorý je podobný klasickej žiarovke, ale pri rovnakej svetlosti spotrebuje menej energie. Príkladmi sú kompaktná žiarivka (tzv. úsporná žiarivka alebo "úsporná žiarovka" v užšom zmysle), vysokotlaková výbojka, luminiscenčná dióda či halogénová žiarovka IRC (infrared coated).
Princíp fungovania V podstavci lampy je umiestnená žiarovka. Na podstavci je sklená nádoba naplnená vodou (niekedy olejom) a zmesou priesvitného vosku s chloridom uhličitým (tetrachlórmetánom). Medzi nádobou a žiarovkou je zvinutý kovový drôtik kvôli lepšiemu vedeniu tepla. Po zapnutí lampy začne žiarovka zahrievať kovovú špirálu a dno nádoby s vodou a voskom. Vosk sa rozpustí a začne stúpať v nádobe smerom hore. Tam sa zasa ochladí a začne klesať nadol. Rozdiel teplôt medzi dnom a hornou časťou nádoby je len niekoľko stupňov. Vosk v lampe vytvára zaujímavé väčšie či menšie bubliny. Prevádzková teplota v rôznych lávových lampách sa líši, ale väčšinou sa pohybuje okolo 60 °C. Pokiaľ je v lampe príliš silná žiarovka, zostáva vosk hore, pokiaľ príliš slabá, zostáva dole.
Druhy žiariviek  Lineárna žiarivka Klasická žiarivka v tvare dlhej trubice. Zvykne sa tiež nazývať žiarivková trubica , hovorovo aj neónová trubica alebo neónka . Toto označenie je však nesprávne, nakoľko žiarivka neobsahuje neón (tlejivý výboj v riedkom neóne žiari priamo vo viditeľnom spektre, má oranžovo-červenú farbu a sú na ňom založené iné druhy svetelných zdrojov – napr. tlejivka alebo neónová výbojka, využívaná napr. na tvorbu reklamných nápisov). Kompaktná žiarivka Pojem kompaktná žiarivka (niekedy aj kompaktná žiarovka ) vo všeobecnosti označuje žiarivku s menšími (kompaktnejšími) rozmermi než má klasická žiarivková trubica. Najbežnejším typom sú kompaktné žiarivky, určené pre priamu náhradu klasických osvetľovacích žiaroviek. Takéto žiarivky sa preto nazývajú aj úsporné žiarovky . Majú spravidla podobný tvar a rovnaké objímky ako klasické žiarovky. Obsahujú integrovaný elektronický predradník pre zapálenie a udržiavanie výboja. Existujú tiež samostatné kompaktné žiarivky bez integrovaného predradníka, so špeciálnymi päticami. Sú určené do rôznych menších druhov svietidiel (napr. stolné lampy, osvetlenie v doprave a pod.).
Rôzne druhy žiariviek. Zhora: 1. kompaktná žiarivka pre použitie s elektronickým predradníkom 2. kompaktná žiarivka so štartérom, integrovaným v pätici 3. lineárna žiarivka T5/T16 (ø ), 4. lineárna žiarivka T8/T26 (ø ) Verejné osvetlenie lineárnymi žiarivkami Kompaktná žiarivka pre priamu náhradu žiaroviek – tzv. úsporná žiarovka Elektronický predradník kompaktnej žiarivky Tlejivkový štartér pre lineárne žiarivky Predradená tlmivka pre lineárne žiarivky Germicídna výbojka – má rovnakú konštrukciu ako žiarivka, neobsahuje však luminoforovú vrstvu. Vyžaruje preto priamo ultrafialové žiarenie. Využíva sa na sterilizáciu a jej žiarenie je zdraviu škodlivé. Žiarivka je druh elektrického svetelného zdroja, ktorá na premenu elektrickej energie na svetelnú využíva žiarenie tlejivého elektrického výboja v parách ortuti. Samotný výboj vyžaruje neviditeľné ultrafialové žiarenie, ktorým je ožarovaná tenká vrstva vhodného luminoforu, nanesená na vnútornej strane banky žiarivky. Žiarenie excituje molekuly luminoforu, ktoré následne pri návrate do pôvodného stavu emitujú fotóny viditeľného svetla. Tento jav sa nazýva fluorescencia (odtiaľ je odvodený aj anglický názov žiarivky – fluorescent lamp ). Od prvého septembra 2009 bol v krajinách Európskej únie zakázaný predaj klasických žiaroviek s príkonom vyšším ako 80 W a od prvého septembra 2012 bol zakázaný predaj klasických žiaroviek s príkonom vyšším ako 70 W. Tieto obmedzenia sa výraznou mierou podpísali na väčšom rozšírení tzv. kompaktných žiariviek (žiariviek do pätíc) resp. neskôr LED žiaroviek.
Pozri aj  Halogénová žiarovka Výbojka LED
15 kW xenónová oblúková lampa z IMAX projektoru, kde sa využíva jej vysoký žiarivý výkon, účinnosť a farba svetla, podobná dennému svetlu. Svetelná výbojka je druh výbojky; elektrický svetelný zdroj, v ktorom svetlo vzniká elektrickým výbojom v plyne alebo kovovej pare (alebo ich zmesi). Jeho konštrukcia je jednoduchá: sklenená trubica inertný zriedený plyn elektródy prípadný luminofor, nanesený na vnútornej strane trubice
Prehľad merných svetelných výkonov Typ zdroja merný svetelný výkon lm/watt Sodíková výbojka nízkotlaká 160180 LED 100 - 170 Sodíková výbojka vysokotlaká 100140 Halogenidová výbojka 8090 Žiarivka s denným svetlom 6085 Ortuťová výbojka 4060 Žiarivka bežná 4060 Halogénová žiarovka 1217 Žiarovka bežná 1015 Kategória:Osvetlenie
Materiál a konštrukcia Konštrukciu tvorí kupola, hliníkový tubus vedúci svetlo, ktorý je buď priamy alebo zalomený 30° kolenom, difúzor, tesnenia. Vnútorná strana tubusu je buď ako kompaktný zrkadlový hliníkový materiál s odrazivosťou okolo 96% alebo to môže byť nanesená povrchová vrstva. V spodnej časti je umiestnený rozptyľovač svetla (difúzor), tvorený dvojitým sklom s tepelnoizolačnými vlastnosťami, ktorý rozptyľuje svetlo do priestoru na plochu okolo 25 m2. Na exteriérovej strane sa umiestňuje priehľadná kupola. Tvar kupoly sa volí polguľový, keďže pri takomto tvare v každej fáze dňa dopadá na určitú rovinu kupoly svetlo kolmo. Krytie riešené ako rovinná plocha vykazuje až 30% straty svietivosti. Kupoly sa vyrábajú z pevného akrylátu, odolného voči ultrafialovému žiareniu. Samotný tvar svetlovodu poskytuje niekoľko variant – elipsa, štvorec, obdĺžnik.
Mathmos lávová lampa Lávová lampa alebo magma lampa je druh svietidla, ktorý sa väčšinou používa ako dekorácia. Lampa sa vyrába v rôznych tvaroch a s rôzne zafarbenou vodou a voskom. Podstavec môže byť vyrobený z materiálov ako napríklad drevo, plast, hliník…
Nízkotlaková sodíková výbojka Vysokotlakové sodíkové výbojky Emisné spektrum nízkotlakovej sodíkovej výbojky. Veľmi úzke emisné spektrum sodíka spôsobuje monochromatickosť svetla takéhoto druhu výbojok. Predmety nim osvetlené teda strácajú farby a žiaria v odtieňoch 589 nm (žlto-oranžového) svetla. Cesta osvetlená vysokotlakovými sodíkovými výbojkami Sodíková výbojka je druh výbojky, ktorá používa elektrický výboj v prostredí sodíkových výparov na výrobu svetla. Existujú dva varianty týchto výbojok: nízkotlakové a vysokotlakové . Pretože sodíkové výbojky spôsobujú menej svetelného znečistenia ako ortuťové výbojky, mnoho miest, ktoré majú veľké astronomické observatóriá ich uplatňujú.
Súbor:Germicidal Lamp 1.jpg|right|thumb|9W germicídna výbojka v tvare kompaktnej žiarivky Žiara germicídnej výbojky vybudená vysokonapäťovým snímačom Germicídna výbojka alebo baktericídna výbojka je špeciálny typ výbojky, ktorá produkuje ultrafialové žiarenie v spektre C (UVC) s vlnovou dĺžkou svetla 253,7 nm. Používa sa na sterilizáciu vzduchu, kvapalín a povrchov predmetov tam, kde je potrebné veľmi sterilné prostredie. Najčastejšie v zdravotníctve a potravinárstve. Existujú dva typy germicídnych výbojok: nízkotlakové germicídne výbojky strednotlakové germicídne výbojky
Strednotlakové germicídne lampy Strednotlakové germicídne výbojky sú viac podobné vysokotlakovým výbojkám (HID) ako žiarivkám. Tieto výbojky vyžarujú širokopásmové UV žiarenie v spektre C. Často sa používajú v priemyselnej úprave vody, pretože sú zdrojmi veľmi intenzívneho žiarenia. Takisto sú účinnejšie ako nízkotlakové výbojky. Tieto výbojky produkujú veľmi jasné modrastobiele svetlo.
Nízkotlakové sodíkové výbojky Nízkotlakové sodíkové výbojky majú výbojku z borokremičitého skla, ktorá obsahuje kovový sodík, malú dávku neónu a argónu v Penningovej zmesi kvôli spusteniu plynového výboja. Výbojka môže byť priama alebo v tvare písmena U. Po zapnutí začne výbojka emitovať matné červené/ružové svetlo, ktoré ohrieva kovový sodík a počas niekoľkých minút, ako sa začne kovový sodík vyparovať, sa svetlo zmení na jasno žlté.
Delenie  výbojka plnená plynom, napr. neónová výbojka („neónka“)(prvé neónové trubice zostrojili v roku 1858 nemeckí fyzici Július Plücker (1801-1868) a Heinrich Geissler (1815-1879)), xenónová výbojka, vodíková výbojka, svietiaca rúrka („neónová trubica“), tlejivka výbojka plnená kovovými parami, napr.: halogenidová výbojka ortuťová výbojka – vrátane bežne používaných osvetľovacích žiariviek a kompaktných žiariviek sodíková výbojka kombinácie
Pozri aj  Ortuťová výbojka Xenónová výbojka Metalhalogenidová výbojka Tlejivka
Metalhalogenidová výbojka Osvetlenie metalhalogenidovými výbojkami na bejzbalovom ihrisku Halogenidová výbojka alebo metalhalogenidová výbojka je výbojka, v ktorej sa svetlo tvorí elektrickým oblúkom v plynnej zmesi rozprášenej ortute a kovových halogenidov (zlúčenina kovov s brómom alebo jódom). Je druhom svetelnej výbojky a nie je zhodná s halogénovou žiarovkou. Bola vyvinutá v 60. rokoch a je podobná ortuťovým výbojkám, ale obsahuje ďalšie zmesi kovov v oblúkovej rúrke na zlepšenie efektívnosti a podania farieb (belosti) svetla. Halogenidové výbojky majú vysoké svetelné využitie, a to okolo 75 - 100 lúmenov na watt, čo je skoro dvojnásobne viac ako ortuťová výbojka a 3 až 5-krát viac ako žiarovky, životnosť 6000 až 15000 hodín (o niečo menej ako ortuťové výbojky) a vytvárajú intenzívne biele svetlo. Podobne ako ostatné výbojky pracuje aj halogenidová výbojka pod vysokým tlakom (4 až 20 atmosfér) a vyžaduje si špeciálne príslušenstvo na bezpečnú prevádzku rovnako ako elektronický predradník. Okrem toho pri nej trvanie predžeravenia dosahuje niekoľko minút, kým nedosiahne úplný svetelný výkon.
io Ionizačná energia · Ionizačná komora · Ionizujúce žiarenie
Halogénová žiarovka Automobilová halogénová žiarovka H7 Halogénová žiarovka je žiarovka plnená halogénovým plynom, napr. jódom či brómom. Pri rozžeravení vlákna dochádza k vyrovnanej chemickej reakcii, pri ktorej sa materiál vlákna rovnomerne vyparuje a znova usadzuje na horúcich miestach, čo zabraňuje rýchlemu prehoreniu vlákna. Vďaka tomu môže halogénová žiarovka pracovať na vyšších teplotách, čo vedie k vyššiemu jasu a účinnosti než u klasických žiaroviek. Pretože banka žiarovky pri tomto procese musí byť veľmi horúca, vyrába sa z kremičitého skla, namiesto z normálneho skla, ktoré by pri týchto teplotách bolo príliš mäkké a tekuté. Azda najvýznamejším vedľajším prejavom použitia kremičitého skla namiesto normálneho je, že táto žiarovka sa stáva zdrojom UV-B žiarenia, pretože kremičité sklo je pre toto žiarenie, na rozdiel od obyčajného skla, priepustné. Pri nadmernom vystavení sa svetlu halogénovej žiarovky je teda možné sa aj popáliť. Pretože sklo je zvyčajne horúce a existuje tu nebezpečenstvo požiaru či popálenín, ako aj z dôvodu vystavenia UV žiareniu, sú tieto žiarovky obyčajne chránené filtrom z obyčajného skla, ktoré, ako sme už spomenuli, pohltí väčšinu UV-B žiarenia. Kremičité sklo môže byť poškodené zamastením dotykom ruky. Zamastením sa totiž zmení štruktúra skla a žiarovka sa po zapnutí pri zahriati spáli. Ak dôjde k dotyku sklenenej banky, má sa očistiť technickým liehom. Halogénové žiarovky sa často využívajú v automobilových reflektoroch, alebo v domácnostiach, keď má byť svetlo sústredené do jedného miesta (bodové svetlo).
Farba svetla Vlnová dĺžka (farba) výbojom emitovaného svetla je pevne určená chemickým zložením použitého plynu a môže sa nachádzať tak vo viditeľnom, ako aj neviditeľnom spektre. Na získanie rôznych farieb vyžarovaného svetla je možné použiť rozličné zmesi inertných plynov. 75px 75px 75px 75px 75px Farba výboja v rôznych plynoch, zľava: hélium, neón, argón, kryptón, xenón Ďalšia možnosť ako získať svetlo žiadanej farby je využitie fotoluminiscencie. Výbojka obsahuje plyn, žiariaci výbojom v oblasti neviditeľného ultrafialového (UV) žiarenia. Vnútorné steny banky sú pokryté luminoforom, excitovaným UV žiarením a následne vyžarujúcim svetlo s väčšou vlnovou dĺžkou – najčastejšie vo viditeľnej oblasti. Týmto spôsobom je možné získať široké spektrum farieb vrátane bielej. Na tomto princípe sú založené aj bežné osvetľovacie žiarivky a kompaktné žiarivky.
Delenie  žiarovka - vrátane halogénovej žiarovky svetelná výbojka: výbojka plnená plynom, napr. neónová výbojka („neónka“), xenónová výbojka, vodíková výbojka; svietiaca rúrka (=“neónová trubica“, „neónka“), tlejivka výbojka plnená kovovými parami, napr.: halogenidová výbojka ortuťová výbojka sodíková výbojka kombinácie žiarivka - je prísne vzaté ortuťová výbojka s luminoforom; patria sem aj tzv. úsporné žiarovky oblúkovka elektroluminiscenčný svetelný zdroj kombinácie
Tepelné žiarenie Farebná škála rozohriateho povrchu podľa teploty (°C) Infračervené žiarenie je často zamieňané za tepelné žiarenie (podľa citlivosti ľudského tela), ale faktom je že povrchy telies zahrievajú takmer všetky druhy elektromagnetického žiarenia. Je však pravda, že objekty pri izbovej teplote emitujú najviac žiarenia v pásme IR 8 – 12 µm. Približne od 700°C je tepelné žiarenie vo vlnových dĺžkach viditeľných pre ľudské oko. Farby prechádzajú od "tmavého žiaru" cez tmavo červenú, červenú, po žltú až bielu. Túto skutočnosť používajú kováči na odhad správnej teploty spracovania ocele. Napríklad na správny odhad teploty kalenia. Farebný odhad teploty je možný aj pri rozdúchavaní pahreby, kedy červeno tlejúce uhlíky (750°C) sa pri rozdúchavaní sfarbujú až do žlta.
Chemické reakcie pri nabíjaní a vybíjaní Vybíjaním sa aktívna hmota zápornej aj kladnej elektródy premieňa na síran olovnatý (PbSO4) a elektrolyt je ochudobňovaný o kyselinu sírovú a obohacovaný o vodu. Pri vybíjaní teda klesá koncentrácia elektrolytu a naopak pri nabíjaní jeho koncentrácia rastie. Celková reakcia pri vybíjaní: : Pb + 2H2 SO4 + PbO2 → 2PbSO4 + 2H2O Na zápornej elektróde: : Pb + SO42- → PbSO4 + 2e- Na kladnej elektróde: : PbO2 + 4H+ + SO42- + 2e- → PbSO4 + 2H2O Pri nabíjaní prebiehajú uvedené reakcie opačným smerom. Vybíjanie akumulátora prebieha tiež samovoľne bez pripojenia k elektrickému obvodu.
Zdroje ionizujúceho žiarenia  Prírodné zdroje Kozmické žiarenie Slnečné žiarenie Prírodné rádioizotopy Umelé zdroje Cyklotrón Synchrotrón Jadrový reaktor Jadrová zbraň Röntgenové žiariče Röntgen CT – počítačový tomograf Mamograf Zariadenia pre scintilačné a stopovacie diagnostické metódy Terapeutické zariadenia – žiariče (céziové a kobaltové gama žiariče, gama nôž) Rádiofarmaká a tracery Zariadenia pracujúce s rtg žiarením (aj CRT monitory) Elektrický oblúk
Účinnosť Účinnosť premeny (potenciálne dopadajúceho) svetla na fotovoltický článok na elektrickú energiu je najdôležitejším parametrom článku. Na celkovú účinnosť má vplyv niekoľko parametrov: čistota povrchu odrazy na povrchu uhol dopadu – použitie natáčania zvyšuje cenu, znižuje spoľahlivosť a je potrebné zvážiť, či energetický zisk vyrovná príkon natáčacej sústavy. reflektivita povrchu – kvôli veľkému rozdielu indexov lomu na rozhraní vzduch/polovodič je potrebné použiť prispôsobovaciu (antireflexnú) vrstvu (resp. sústavu vrstiev) úzka oblasť absorpcie – nosiče nábojov generované mimo oblasť priestorového náboja pn-prechodu nie sú separované, rekombinujú, a neprispievajú k výslednému prúdu. Preto je dôležité, aby pn-prechod bol umiestnený čo najbližšie povrchu a aby bol čo najširší. absorpčné spektrum – u polovodičov je pomerne úzke, t. j. časť dopadajúcich fotónov prejde polovodičom a časť je absorbovaná ale na generáciu elektrón-dierového páru sa využije len časť ich energie, zvyšok sa mení na teplo, ďalšia časť sa mení len na teplo. Pre zvýšenie účinnosti sa používa sústava vrstiev rôznych kompozitných polovodičov (s rôznou šírkou zakázaného pásma a teda) s viacerými pn prechodmi nad sebou. rekombinácia fotogenerovaných nosičov – pre zníženie je potrebné použiť čisté monokryštalické polovodiče sériový odpor (spôsobuje ohmické straty) polovodiča – fotogenerované nosiče prechádzajú P a N vrstvou polovodiča ku kontaktom na povrchu, preto je dôležitá vysoká vodivosť najmä substrátu kontaktov – priehľadné horné kontakty (okrem vyššej ceny) majú významný sériový odpor (a aj nezanedbateľnú reflektivitu), preto sa aj napriek strate časti povrchu používajú nepriehľadné hrebeňovité kontakty. K celkovej účinnosti celej fotovoltickej sústavy pristupujú ešte straty v prepojoch medzi článkami, účinnosť výkonovej elektroniky (meniča) prípadne účinnosť ukladania a znovuzískania energie v akumulátoroch. Keďže osvetlovaná časť článku plní aj funkciu kontaktu a odvádza vyprodukovaný prúd, je dôležité aby kládla čo najmenší odpor a teda aby odvádzala získanú energiu s čo najmenšími stratami. Polovodičová vrstva sa opatruje kovovou mriežkou alebo vodivou priehľadnou elektródou ktoré od nej "preberú" vyrobený elektrický náboj a "odnesú ho preč". Keďže celý tento proces sa odohráva vo svete veľmi malých rozmerov, výroba takýchto článkov vyžaduje veľkú presnosť a precíznosť. Vývoj zvyšovania efektívnosti konverzie solárnej energie na elektrickú energiu vybraných výrobcov fotovoltických článkov od roku 1976. Typická účinnosť fotovoltických článkov v závislosti na type substrátu: 4 – 12 % pri použití amorfného kremíku 10 – 18,5 % pri použití polykryštalického kremíku 13 – 25 % pri použití monokryštalického kremíku pre bežné nasadenie 45 % pri kvalitných monokryštalických článkov pre kozmické účely Detailnejšie informácie o konkrétnych výrobných programoch sú uvedené na grafe (vpravo). Vývoj globálnej priemernej ceny fotovoltických panelov
Vysokotlakové sodíkové výbojky Vysokotlakové sodíkové výbojky sú menšie a obsahujú ďalšie prvky ako ortuť a vytvárajú tmavo ružovú žiaru po zapnutí, a ružovo-oranžové svetlo po zahriatí. niektoré výbojky tiež produkujú číre až modrasté biele svetlo medzi zapnutím a zahriatím. Kvôli extrémne vysokej chemickej aktivite vysokotlakovej sodíkovej výbojky je oblúková lampa vyrobená z priehľadného oxidu hlinitého. Xenón je pri vysokotlakových sodíkových výbojkách použitý ako "štartovací plyn". Má nižšiu tepelnú vodivosť a nižšiu ionizačnú energiu zo všetkých nerádioaktívnych vzácnych plynov.
Spaľovacie priestory žiarových motorov Pri tzv. žiarových motoroch, ktoré sa už dnes nepoužívajú sa zmes pripravuje termickým spôsobom , t.j. nastrekuje na horúcu stenu žiarovej vložky. Tu je požiadavka tepelnej izolácie tejto vložky aby si zachovávala vysokú teplotu 650 - 750 °C, resp. vonkajšieho zdroja tepla pre zohriatie pri štartovaní.
Vysokopecný plyn , alebo aj kychtový plyn je produkt, ktorý vzniká vo vysokej peci pri výrobe železa. Obsahuje horľavé zložky, preto sa používa ako palivo. Obsah horľavých plynov tvorí len približne tretinu jeho objemu. Má výhrevnosť 3700 - 4000 kJ.m-3. Využíva sa na vyhrievanie Cowperových ohrievačov vzduchu pre vysokú pec, pohon plynových motorov, alebo vyhrievanie pecí a miestností. Pred použitím je ho potrebné upraviť odstránením prachu a vodnej pary. Na úpravu sa používajú lomené potrubia pre zachytenie najhrubších nečistôt, suché, mokré, alebo elektrostatické čističe.
Zápalná zmes Vznetový motor spaľuje nehomogénnu zmes s vysokým prebytkom vzduchu. Súčiniteľ prebytku vzduchu je λ > 1 a takáto zmes sa nazýva aj chudobná. K vznieteniu paliva dochádza po jeho vstreknutí do spaľovacieho priestoru.
Generátorový plyn je plynné palivo pre vznetové motory vytvorené destiláciou dreva, dreveného uhlia alebo koksu priamo v automobile. Oproti nafte, alebo benzínu dosahuje nižšiu výhrevnosť, ale je dobre stlačiteľný, preto je možné prevádzkovať na generátorový plyn vznetové motory bez nutnosti zníženia kompresie. Zapálenia výbušnej zmesi generátorového plynu v spaľovacom priestore sa dosahuje vstreknutím malého množstva nafty.
Chladiace kvapaliny v elektrotechnike Na chladenie transformátorov sa používa olej.
Princíp Zemný plyn sa najprv spáli v plynovej turbíne, ktorá vyrobí prvú časť energie a vzniknuté horúce spaliny ešte vyrobia paru v kotli, podobne ako v uhoľnej elektrárni. Táto dvojitá výroba podstatne zvyšuje energickú účinnosť.
Dostupnosť Na Slovensku je možné okrem starožitných karbidových lámp kúpiť aj profesionálne speleo-karbidky, teda oddelený vyvíjač plynu a horák. Horák je dostupný iba od firmy Petzl typ E18 ACETO. Vyvíjače plynu su na tom o čosi lepšie. Dostupné su dva typy: prekvapavací vyvíjač acetylénu od firmy Petzl typ E50 ARIANE a tlakový vyvíjač acetylénu ALUSTAR od slovenskej firmy MEANDER.
Výkyvy teploty a ochrana pred koróziou Položenie pod zemou zmenšuje veľké výkyvy teploty (deň/noc), ktoré vedú vo (vlhkom) prostredí k silnému zrážaniu kondenzačnej vody na kovovom povrchu. Také rozdiely teploty v zásobníku vznikajú tiež zmenou tlaku plynu – najmä pri plnení (komprimácia ohriatie) alebo vyprázdnení (pri uvoľnení ochladenie). Trubica sa navyše ešte zvonka chráni „katodicky" pred koróziou. Pritom sa vedľa trubíc zakope „obetovaná anoda“ a spojí sa s kladným pólom rovnosmerného napätia, ale záporný pól sa spojí s trubicami. Tým sa korózia presmeruje na anodu.
Použitie  energetika zdroje väzba medzi jednotlivými podobvodmi v elektronických obvodoch zdroj vysokého napätia (Teslov transformátor, zapaľovacia „cievka“ v zážihovom motore, zdroj vysokého napätia pre obrazovky) galvanické oddelenie
Obec Brezina leží v regióne Dolný Zemplín na juhozápade okresu Trebišov, v rovinatej oblasti medzi Slanskými vrchmi, resp. ich časťou Milič a Zemplínskymi vrchmi, v tesnej blízkosti maďarských hraníc (približne 2 km). Susedí s obcami Kuzmice a Kazimír. Obcou preteká potok Izra. V obci začína značkovaná turistická trasa Brezina – Izra (jazero) – Čatorňa (Babia hora, medzi vrcholmi Zbojník/Tolvaj-hegy a Lipovec/Hársas-hegy), ktorou je možné prejsť ďalej do malej obce Pusztafalu v Maďarsku. Chotár obce sa nachádza medzi 135 a 310 mnm
Dejiny V 15. storočí obec patrila k panstvu Dobrá Niva, ktoré sa vyčlenilo zo Zvolenského panstva po vybudovaní hradu. Názov Železnej Breznice, situovanej v blízkosti banských miest prezrádza, že už v 15. storočí predstavovala významné stredoslovenské železorudné stredisko. Väčšina jej obyvateľov bola zamestnaná v baniach a hutách a tiež sa živili výrobou uhlia.
Polohopis Obec Brezina leží v regióne Dolný Zemplín na juhozápade okresu Trebišov, v rovinatej oblasti medzi Slanskými vrchmi, resp. ich časťou Milič a Zemplínskymi vrchmi, v tesnej blízkosti maďarských hraníc (približne 2 km). Susedí s obcami Kuzmice a Kazimír. Obcou preteká potok Izra. V obci začína značkovaná turistická trasa Brezina – Izra (jazero) – Čatorňa (Babia hora, medzi vrcholmi Zlodejka/Tolvaj-hegy a Lipovec/Hársas-hegy), ktorou je možné prejsť ďalej do malej obce Pusztafalu v Maďarsku. Chotár obce sa nachádza medzi 135 a
Poloha a charakteristika Obec Breza sa rozprestiera v Podbeskydskej vrchovine na brehu rieky Bielej Oravy. Bola založená okolo roku 1580, osídlením obyvateľmi z Lokce, na základe valašského práva. Patrila Oravskému panstvu a spravovali ju dediční richtári. Obec Breza sa rozprestiera na ľavom brehu rieky Biela Orava v nadmorskej výške Najvyššími geodetickými bodmi územia sú stredohory Zraz (), Vyšná Poperačka () a Vráta (), ktoré sú od seba oddelené dolinou Kýčery. Celková výmera územia je 2 251 ha tvaru lichobežníka. Väčšinu katastrálneho územia tvoria lesy s porastom smreka obyčajného spestrené rôznymi rastlinami, trávami, kríkmi, ako lieska obyčajná, čučoriedka obyčajná, ruža šípová, breza biela, ojedinele buk obyčajný a pod. Brezanský chotár je známi výskytom lesných plodov, najmä jedlých húb, ktoré lákajú mnohých návštevníkov.
Polohopis Leží v údolí Čierneho Hronu na severnom okraji Veporských vrchov, približne 5 km západne od Brezna a 4 km východne od Podbrezovej. Rozloha obce je 35,14 km², nadmorská výška stredu obce je 492 m.
Polohopis  Časti obce Sídlisko Breziny (Ortváň) a Sídlisko SNP, Za čurinku, Pánska štvrť(za traťou), Gelnická dolina, Malé domky, Prakovská dolina Vodné toky Rieka Hnilec Hrelíkov potok Zimná voda potok
Kultúra, šport a zaujímavosti V obci pôsobí Folklórny súbor Briezka , ktorý sa skladá z viacerých skupín: Folklórna skupina z Brezovice – Skupina bola založená v ruku 1981 a vedie ju Božena Pakosová. Ľudová hudba z Brezovice – Bola založená roku 2000 a vedie ju Ľubomír Kaník. Detský folklórny súbor Briezka – Súbor založil v roku 1990 a vedie Anton Kaník
Brezovica je obec na Slovensku v okrese Tvrdošín na úpätí Skorušinských vrchov smerom na juh od Trstenej.
Polohopis Leží na západnom okraji centrálnej časti Horehronského podolia, na hranici podcelkov Lopejská kotlina a Bystrianske podhorie. Obcou preteká potok, ktorý sa južne od obce v osade Bruchačka vlieva do Hnusného. Prístup do obce zabezpečuje cesta III/2374, ktorá odbočuje v Podbrezovej z cesty I/66 (Banská Bystrica – Brezno). Okresné mesto je vzdialené východným smerom, krajské mesto leží na západ.
Brezovica je obec na Slovensku v okrese Sabinov. Leží na styku Levočských vrchov a Bachurne a dnes je spolu so svojim okolím predovšetkým vyhľadávaným miestom víkendových výletov s perspektívou rozvoja vidieckeho cestovného ruchu. Po prvýkrát sa písomne spomína už v roku 1317, vtedy tu začal vznikať aj hrad, ktorý staval ako rodinné sídlo rod Berzeviciovcov. Dnes z neho ostali len terénne zvyšky, zanikol zrejme už koncom 15. storočia. Zachovali sa však iné zaujímavé pamiatky – pôvodne gotický, neskôr upravený kostol Všechsvätých z roku 1300. Okrem toho bolo v obci kedysi neuveriteľných 7 kúrií a renesančný kaštieľ zo 17. storočia, dnes síce čiastočne zachované, ale pomerne vážne zdevastované. V obci sú dodnes živé prvky ľudovej architektúry i tradičných remesiel. Dňa 22. apríla 2008 zasiahla obec silná prietrž mračien, ktorá spôsobila rozsiahle škody najmä na poľnohospodárskych plochách.
Dejiny Brezovica bola založená podľa valašského práva valachov patriacich k oravskému panstvu. Zakladaciu listinu vydal v roku 1580 Stanislav Thurzo (1576 – 1625) šoltýsovi Alexandrovi Walasekovi ako náhradu za klčovanie a obrábanie pozemkov pre poľnohospodárstvo. Obec bola v roku 1683 vypálená a v roku 1690 úplne zruinovaná litovskými vojskami. V roku 1695 bola zahájená rekatolizácia obce. Do doby Márie Terézie obec spravovali dediční šoltýsi. Neskôr volení richtári. Konečné pomery medzi starousadlíkmi a oravským panstvom boli upravené urbárskou dohodou z roku 1870. Názov obce je odvodený od brezy. Obyvateľstvo Obyvateľstvo tvoria od samých počiatkov ľudia slovenského pôvodu, hovoriaci typickým hornooravským nárečím.
Názov  Vývin názvu obce 1399 - Borzua 1430 - Bolzwa 1436 - Brozna 1455 - Borzwa 1477 - Borswa 1786 - Borsowa do 1906 - Borzova od 1906-1948 Silická Brezová - Szádvárborsa 1948 - Silická Brezová - Borzova
Opis Brezová leží v rázsoche, ktorá vybieha severovýchodným smerom z hlavného hrebeňa medzi Sľubicou () a Suchým hrbom (). Severne sa nachádza Zvolanská () a Patria (), západne Rudník (), Rajtopíky (), Suchý hrb a Sľubica, južným Predný () a Zadný Moravec () a Kamenčie () a východným smerom Zimná hora (), Za horou () a Vtáčia hora (). Masív odvodňuje riečka Svinka, ktorá patrí do povodia rieky Hornád. Na vrchol nevedie značený turistický chodník. Výhľady Vrchol pokrýva súvislý lesný porast, ktorý neumožňuje rozhľad. Z vhodných lokalít s redšou vegetáciou je však možné pozorovať okolité vrcholy Braniska, pri priaznivých podmienkach tiež východnú časť Nízkych Tatier, Vysoké a Belianske Tatry, Levočské vrchy, Čergov, Šarišskú vrchovinu, Slanské vrchy, Čiernu horu a Volovské vrchy.
Opis Brezina leží v rázsoche, ktorá vybieha východným smerom z vrchu Mindžová (). Východne sa nachádza Hora () a Končistá hora (), južne Chrasť (), západným smerom Mindžová, Bučie (), Magura (), Bachureň () a Skalky () a severným Marduňa (), Kamenná () a Kohút (). Masív je súčasťou povodia Hornádu, kde vodu zo západných svahov odvádza Mindžovský potok, zo severných Malá Svinka a z južných Hermanovský potok. Na vrchol nevedie značený turistický chodník. Výhľady Vrchol pokrýva súvislý lesný porast, ktorý neumožňuje rozhľad. Z lokalít s redšou vegetáciou je možné pozorovať okolité vrcholy Bachurne, Čergov, Šarišskú vrchovinu, Slanské vrchy, Čiernu horu, Volovské vrchy a Branisko.