TUKE-KEMT/reranking-skquad huggingface dataset:
Súbor:Fra Angelico - Resurrection of Christ and Women at the Tomb (Cell 8) - WGA00542.jpg|náhľad|Fra Angelico: Ženy a prázdny hrob Ikona Vzkriesenia Pascha ‒ okrúhly sladký koláč u gréckokatolíkov a pravoslávnych Pascha a jedlá určené na posvätenie, Kamienka, okr. Stará Ľubovňa, foto z r. 1996 Veľká noc alebo veľkonočné sviatky alebo Pascha (, z ) je najvýznamnejší kresťanský sviatok, ktorý pripadá na marec alebo apríl (pozri Výpočet dátumu Veľkej noci). Veľká noc je pre kresťanov oslavou zmŕtvychvstania (resp. vzkriesenia) Ježiša Krista po jeho smrti na kríži. Udalosti Veľkej noci a ich interpretácia úzko súvisia s významným židovským sviatkom Pesach, ktorý sa slávi zhruba v rovnakej dobe. V prostredí Gréckokatolíckej a pravoslávnej cirkvi sa pre tento sviatok používa takmer výlučne názov Pascha. Kresťanské oslavy Veľkej noci sa v Novom zákone nespomínajú, najstarším svedectvom o Veľkej noci je homília O Pasche Melitona Sardského z 2. storočia. Oslavy Veľkej noci sa teda v cirkvi objavili veľmi skoro. Vysvetlenie pôvodu názvu „veľká“ treba hľadať v časoch židovského otroctva v starovekom Egypte. Faraón nebol ochotný prepustiť svojich izraelských otrokov, a preto Boh trestal krajinu desiatimi ranami. Až po poslednej z nich, keď zomreli všetky prvorodené egyptské deti, faraón prepustil zotročených ľudí. Židov, ktorí pomazali veraje svojich dverí krvou baránka, sa táto pohroma netýkala a anjel smrti ich obišiel. Baránok je preto symbolom obetovania Ježiša Krista. Ako sa ďalej uvádza v Biblii, po vyslobodení z Egypta previedol Boh ľud na čele s Mojžišom cez Červené more, ktoré rozdelil a vysušil. Tu niektorí hľadajú pôvod tradičného židovského názvu pre Veľkú noc: pésach - prechod. Iní slovo pésach vysvetľujú ako obídenie, vyhnutie sa, a vzťahujú ho na anjela smrti, ktorý obchádzal domy potreté krvou. Obídenie aj prechod predstavujú veľké Božie skutky, ktoré urobil počas jednej noci pre svoj ľud, a preto každoročnú spomienku na tento deň Izraeliti nazvali Veľkou nocou. Súbor:Easter eggs - straw decoration.jpg|náhľad|Veľkonočné kraslice ozdobené slamou Symbolika prechodu z otroctva do slobody sa preniesla aj do kresťanstva ako prechod z hriechu do života v Božej milosti, ktorý zabezpečil Ježiš Kristus svojou smrťou a zmŕtvychvstaním. Veľkonočné oslavy sa podľa regiónov líšia. Pretože sa časovo zhruba prekrývajú s pohanskými oslavami príchodu jari, ľudové tradície prevzali z predkresťanských dôb mnoho zvykov a obyčajov.
Pozri aj  stužková slávnosť
Štruktúra Večiereň sa začína zvyčajným začiatkom, po ktorom nasleduje Žalm 103 (podľa LXX), ktorý je oslavou stvorenia. Keďže večiereň je začiatkom liturgického dňa, bol vybratý žalm, ktorý ospevuje začiatok Božieho diela spásy. Po ňom nasleduje veľká ekténia (súbor prosieb) a čítanie alebo spev katismy - vybraných žalmov, ktoré sa cyklicky menia. Po katisme nasleduje spev žalmu 140, 141, 129 a 116 (podľa LXX) a stichiry - krátke oslavné, kajúce, prosebné a ďakovné spevy o sviatku alebo svätcovi daného dňa. Ich počet zavisí od typu večierne (4 až 10). Ak je veľká večiereň, na konci spevu stichír sa koná vchod - slávnostný sprievod s kadidlom. Spieva sa hymnus Svetlo tiché (Svíte tíchij) . Po ňom, ak je veľká večiereň pred sviatkom, nasledujú čítania zo Starého zákona. Po prosbách nasleduje hymnus Ráč nás, Pane... a ďalšie prosby. Ak sa koná litia, v predsieni chrámu sa spievajú litijné stichiry a ekténia (prosby). Nasleduje ďalšia séria stichír, hymnus Teraz prepustíš, Pane, svojho služobníka... a prípadne požehnanie chlebov, pšenice, vína a oleja alebo ďalšia ekténia a záver večierne. Pôstne večierne majú špecifický záver.
Bosý sprievod Tvárou v tvár takmer nemožnej úlohe začali niektorí fanatickí kňazi prehlasovať, že ich navštívil duch Adhémara z Le Puy, ktorý im prikázal, aby sa križiaci po biblickom príklade Jozueho obliehania Jericha postili a po troch dňoch bosí obchádzali jeruzalemské hradby. Podľa týchto proroctiev malo mesto deviaty deň padnúť. Hoci útočníci hladovali, napriek tomu sa 8. júna sprievod uskutočnil na čele s kňazmi, ktorí fúkali na trumpety a spievali žalmy, zatiaľ čo sa obrancovia zhromaždili na hradbách, aby toto divadlo, plní údivu a pobavení sledovali. Spievajúci zástup sprevádzaný posmešným krikom obyvateľov na hradbách, dorazilo až na Olivovu horu, kde náboženskí vodcovia Peter Pustovník, Arnoul de Rohes a Raimond d Aguilers začali s kázaním.
Naháňanie kráľa, hra na kráľa Sú to tradičné kráľovské svätodušné sprievody, ktoré u nás boli známe pod viacerými názvami: jazda s kráľom, naháňanie kráľa, hľadanie kráľa, chodenie s kráľom alebo kúpanie kráľa a mnohé ďalšie (záviselo to od oblasti v akej sa konali). Svätodušné obradné obchôdzky a jazdy sa zahajovali niekedy už v sobotu, ale väčšinou v „Hod boží svatodušní“ a v „Pondělí svatodušní“. V nedeľu sa obvykle konala hra na kráľa (stínanie kráľa, volanie kráľa), nazývané aj kráľovská nedeľa. Na koňoch jazdili slobodní muži (16-20r.), na Morave ich označovali pacholci v Čechách „pohunci“ alebo „pohunska rada“. Dejiskom obchôdzok bývala celá dedina, spravidla sa začínalo pri starostovom dome alebo pri fare. Počas týchto akcií hrala hudba, boli preteky na koňoch atď. Jadro a podstata tejto hry: zvrhnutie kráľa uvedenie nového kráľa súd Nový kráľ mal tak 8-15 rokov, v niektorých oblastiach však volili aj mladších. Spravidla pochádzal z bohatej alebo váženej rodiny a bola to prestíž. Výber kráľa bol buď súťažou, napr. kto vyženie ako prvý dobytok na pastvu, kto je najlepším jazdcom alebo len hlasovaním. Zvláštne postavenie v celej tejto hre mali vyvolávači. Oni totiž sprostredkovávali komunikáciu medzi aktívnymi účastníkmi obradu a ostatnými obyvateľmi domácej a cudzej obce. Museli byť ale aj zároveň zdatnými jazdcami, rečníkmi a mať aj isté herecké vlohy. Vyvolávanie či prevolávanie alebo dávanie mien je najvýraznejším vyjadrovacím prostriedkom spoločným pre všetky druhy letnicových kráľovských obradov (známe sú verše so žiadosťou o dar). Preto bolo veľmi dôležitou súčasťou aj obdarovávanie. Malo nilen svoju ekonomickú hodnotu, ale mohlo byť aj prejavom susedskeho spolunažívania a v obecnom zmysle potom prostriedkom k nadväzovaniu, upevňovaniu alebo utužovaniu stykov. Zloženie odevu bolo tiež veľmi pestré. Niektoré jeho zložky mali znakový, obradný význam, iné charakter divadelného kostýmu. Kategória:Folklór
Text Kopala studienku pozerala do nej, Kopala studienku, pozerala do nej. Aká je hlboká,taká je široká, skočila by do nej. Aká je hlboká, taká je široká, skočila by do nej. /: A na tej studienke napájala páva:/ /:Milý sa spytuje, milý sa spytuje, čieho je to pána:/ /:A ja ti nepoviem, lebo sama neviem:/ /:Príď navečer do nás, príď navečer do nás, Ja sa mamky dozviem:/ /:A keď prídeš do nás,na vranom koníčku:/ /: Priviaž si ho u nás, priviaž si ho u nás o našu jedličku:/ /:Tá naša jedlička,pekne vyrastená:/ /:Či v lete, či v zime, či v lete, či v zime, vždycky je zelená:/
Začiatok údajných zjavení Prvé zjavenie sa podľa rozprávania detí uskutočnilo poobede 5. augusta 1990, keď sa hrali na blízkej hore Zvir. Pri hraní sa v lese počuli hluk, ktorého sa naľakali a skryli sa v blízkom senníku. Hluk neustával a deti mali pocit, že niekto chodí okolo dreveného senníka. Po čase sa ozvalo silnejšie búchanie, ako keby niekto spustil zo skaly hŕbu dreva. Deti: Ivetka Korčáková (11-ročná), Katka (12-ročná) a Miťko (9-ročný) sa začali modliť mariánsku modlitbu: Mária, Matka naša, skry nás pod svoj plášť a to trikrát - ako neskôr povedali, túto modlitbu predtým nepoznali. Zároveň začali ľutovať svoje hriechy a náboženskú vlažnosť. O chvíľu spozorovali v miestnosti svetlo, ktoré najskôr považovali za slnko. Svetlo sa presunulo nad lavičku a vo svetle spozorovali krásnu paniu, ktorá si sadla na lavičku. Ivetka: "Dňa 5. augusta 1990 sme mali jedinú prosbu, aby táto krásna Pani išla spolu s nami (zo Zviru) dolu do dediny, pretože sa už stmievalo a my sme sa báli ísť lesom samy. Krásna Pani nám túto prosbu splnila." Katka: "Šli sme a ona asi dva kroky za nami. Cítila som pokoj. A potom, od potoka, sa začala odďaľovať. Keď sme prišli dolu ku krížu, Panna Mária si pred ním kľakla a prežehnala sa." náhľad
Príklad „ Lí zal jeden li lipután li lavkasté lí zatko, chutilo mu trochu sladko, trochu nesladko“ . „ Da niel da roval Da nke drevenú doštičku do jej dreveného domčeka pre bábiky.“
Zápletka Vo Vianočnom čase idú ľudia na polnočnú omšu. V dome na horách s nimi býva aj dievka ktorá je veľmi bojazlivá. Nechce ísť o polnoci horou, ale zároveň nechce ostať sama v pustom dome. Domáci jej poradia, že ak sa bude veľmi báť, nech len zakričí z dverí: Dakto, dakto, poď ku mne. Dievča tak naozaj robí, a z lesa sa ozve nech pripraví kašu. Dievka tak naozaj robí a do chalupy príde starena. Dievka si však pri jedení kaše všimne, že starena má dlhé ruky. Starena jej povie, že jej rukám nik neunikne. (Podobné rozprávke o Červenej čiapočke). Dievka si všimne že starena má aj nohy dlhé, na čo starena odpovedá, že tie každého dobehnú. Potom sa dievka pýta, prečo má starena veľké oči, starena odpovedá, že tie každého vidia. Keď starena doje poslednú lyžicu kaše, dievka si všimne, že starena má veľmi dlhé zuby. Starena zvedavej dievke povie, že jej zuby každého zjedia- aj ju. V tej chvíli dievku zje. Starena bola celý čas samotná smrtka. Domáci po príchode domov nájdu dievku mŕtvu.
Tamar, Dávidova dcéra Jej príbeh je v biblickom rozprávaní pútavo opísaný. Tamar bola plnohodnotnou sestrou Absolóna (Abšalóma), mladšieho zo synov kráľa Dávida. Dávidov vtedy najstarší žijúci syn Amnon, ktorý nebol jej plnohodnotným bratom, sa do nej zaľúbil. Keďže uveril tomu, že ju nebude môcť vlastniť, vymyslel plán: Tváril sa akoby bol chorý a poveril otca tým, aby poslal po sestru, aby mu táto domnelo pripravila jedlo pre chorého. Amnon ju ale znásilnil, a keď ho zúfalo prosila, aby predsa požiadal otca o manželstvo s ňou, zmenila sa jeho láska v nenávisť a vykázal ju z domu. Jej brat Absolón (Abšalóm) ju prijal k sebe, zjavne v domnienke, že ich spoločný otec zasiahne. Tohto síce udalosť rozhnevala, ale proti korunnému princovi nič nepodnikol. Absolón počkal dva roky, kým sa pomstil. Násilníka pozval na oslavu, počkal kým sa opije a nechal ho zabiť. Tento čin je určite potrebné vidieť z aj pohľadu rozporov o Dávidovo následníctvo (ktoré viedli až k Absolónovej revolte proti otcovi).
Príbeh troch bratov  Dej Boli raz traja bratia, ktorý putovali po opustenej kľukatej ceste za súmraku. Po čase bratia prišli k rieke príliš hlbokej, aby ju prebrodili. Ale keďže dobre ovládali čarodejnícke remeslo, len mávli prútikmi a urobili si most. Keď boli v polovici mosta. cestu im zahatala postava v kapucni. Bola to smrť. Cítila sa podvedená, pretože pútnici sa zvyčajne utopili v rieke. No smrť bola prefíkaná. Navonok troch bratov chválila ako vedia čarovať a povedala, že každý z nich si zaslúži odmenu za to, ako šikovne sa jej vedeli vyhnúť. Najstarší brat si vyžiadal taký mocný prútik, aký nemá nikto na svete. A tak mu smrť venovala prútik, ktorý odtrhla z neďaľekej bazy. Druhý brat sa rozhodol, že smrť ešte väčšmi poníži. Vyžiadal si preto moc vrátiť milovaných ľudí zo sveta mŕtvych. Smrť zdvihla kamienok a povedala ,že odteraz tú moc má. Napokon sa smrť obrátila k tretiemu bratovi. Ten bol z nich najskromnejší a požiadal o niečo, vďaka čomu by mohol chodiť po svete tak, aby ho smrť nenašla. A tak mu smrť len veľmi neochotne podala svoj vlastný neviditeľný plášť. Prvý brat išiel do jednej ďalekej dediny, kde bazovým prútikom zabil čarodejníka s ktorým sa kedysi pohádal. Opitý mocou, ktorú mu dal bazový prútik, chvastal sa aký je vďaka nemu nepremožiteľný. Ešte počas tej noci sa k nemu prikradol iný čarodejník, ukradol mu prútik a ešte mu pre istotu podrezal hrdlo. A tak si smrť zobrala prvého brata. Medzi tým sa druhý brat vrátil do svojho domova. Tam vytiahol kameň a tri krát ho v ruke otočil. Na jeho úžas sa pred ním objavila dievčina s ktorou sa chcel kedysi oženiť, no nečakane predtým zomrela. Bola však smutná a chladná, pretože už nepatrila do sveta živých. Napokon druhý brat od beznádejnej túžby prišiel o rozum a vzal si život, aby už mohol byť s ňou. A tak si smrť vzala aj druhého brata. Pokiaľ ide o tretieho brata, toho smrť hľadala dlhé roky, ale nájsť ho nevedela. Až keď sa najmladší brat dožil vysokého veku, zložil si neviditeľný plášť a dal ho svojmu synovi. Vtedy privítal smrť ako starú priateľku a šťastný s ňou odišiel, teraz už ako seberovný. Fakty Traja bratia v príbehu sú v skutočnosti Antioch, Cadmus a Ignotus (pochovaný v Godricovej Úžľabine) Peverellovci a predmety, ktoré od Smrti dostali sú bájne Dary Smrti. Antioch bol najstarší z bratov a dostal starobylý bazový prútik, najmocnejší zo všetkých, Cadmus dostal Kameň oživenia a je predkom rodu Gauntovcov a Ignotus dostal neviditeľný plášť a je predkom rodu Potterovcov. Kategória:Harry Potter Kategória:Knihy z 2007
Žena v rodine Muž mohol mať jednu alebo viac mileniek, kúpených žien alebo zajatkýň. Mal však iba jednu manželku, s ktorou sa právoplatne oženil. Pri svadbe sa obradne vymieňali dary, žena sa nekupovala. Manželka nebola vlastníctvom svojho muža, ale iba súčasťou jeho majetku. Manžel bol jej pánom, mohol ju potrestať, zapudiť, ak povážlivo ohrozila riadny chod domu, v prípade cudzoložstva ju smel dokonca zabiť. Toho sa ale muži väčšinou snažili vyvarovať, pretože by boli nutne stíhaní pomstou jej rodu. Manželka mala nie síce presne vymedzené, zato však nepopierateľné práva. Zostávala najmä pod ochranou rodu z otcovej strany. Svadba, najmä v urodzených rodinách, mala charakter skutočnej zmluvy, uzavretej podľa prísnych predpisov. Zaručovala zákonitej manželke v mužovom dome zvláštne miesto a tiež vysokú vážnosť. Prípady nevery bývali dosť časté. Nevera bola často súčasťou rodinnej stratégie, lebo nebolo žiaduce ani múdre mať niekoľko legitímnych synov, kedy hrozilo rozdelenie majetku rodu. Bolo lepšie mať ľavobočkov, ktorí neboli prizvaní k deleniu pôdy, ale ktorí mohli v prípade úmrtia zákonného dediča nahradiť. Nevera mohla byť tiež vynútená v prípade, že manželka nebola schopná dať svojmu mužovi dediča. Nie všetky manželky prijímali milostné výstrelky svojho pána.
V niektorých oblastiach Slovenska (napr. na Ponitrí, na Kysuciach) mládenci začali s oblievačkou už vo Veľkonočnú nedeľu popoludní pokračujúc na Veľkonočný pondelok popoludní. Kupači boli pohostení zvyčajne mäsom, koláčmi, pálenkou a za odmenu dostávali od dievčat maľované vajíčka (kraslice) alebo peniaze. Pondelokové dopoludnie bolo ako oblievací čas vyhradené pre menších chlapcov. Kupači boli často sprevádzaní hudobníkmi. Na oblievanie používali mládenci na Ponitrí vlastnoručne zhotovené drevené striekačky.
História Podľa povesti neďaleko kedysi pásol ovce sirota Jakub, chlapec neposlušný a spurný. Keď mu sestra priniesla obed, volal na ňu: "Než by som toto mizerné jedlo jedol, nech radšej skameniem a nech ma sviňe zožerú!" Vtom z lesa vybehli dve svine, chlapca ubili a zožrali. Chlieb, ktorý mu sestra doniesla, sa premenil na kameň a z džbánku od mlieka vytryskla voda. Kopcu nad studničkou sa od tej doby hovorí Svinec.
Tradície Keď novomanželia strávia prvé spoločné chvíle sami v uzavretej miestnosti, opäť sa pripoja k svadobným hosťom a nasleduje hostina, predávanie darov a svadobné veselie, ktoré je často sprevádzané tancom a hudbou. Po modlitbe na záver hostiny sa vysloví sedmoro požehnaní (ševa brachot). Svadobné veselie trvá sedem dní a nocí. Zvyklosťou je tiež ženíchovo kázanie na rôzne témy z Biblie a Talmudu, za ktoré dostane od prítomných dar. Dary neveste sa väčšinou odovzdávajú už pred svadbou a tvoria z veľkej časti výbavu novej domácnosti. Býva zvykom, že počas tancov pri svadobnom veselí sú obaja novomanželia vyzdvihnutí na stoličkách nad hlavy ostatných a tak ich pripodobňujú ku kráľovi a kráľovnej. Na svadbe sa spieva mnoho tradičných piesní, medzi najznámejšie patrí Hava nagila.
Legenda Zapaľovanie chanukije pripomína znovuzasvätenie Jeruzalemského chrámu počas Makabejského povstania proti Seleukovcom v rokoch 167–165 p. Kr. Makabejci chceli po dobytí chrámu zapáliť chrámovú menoru a vykonať tak jeden z najdôležitejších chrámových rituálov. Nemali však dosť rituálne čistého olivového oleja, našli len malé množstvo, ktoré by vystačilo iba na jeden deň. Keď naplnili menoru olejom z fľaštičky, stal sa zázrak, olej horel v svietniku celých osem dní. Za ten čas sa podarilo získať dostatok potrebného oleja na doplnenie svietnika. Chanukový zázrak si každý rok Židia pripomínajú zapálením svetiel na chanukiji.
Povesť Podľa ľudových rozprávaní bol hrad vybudovaný v nezvyčajne krátkom čase neznámym rytierom. Hovorilo sa o tom, že je to dielo samotného diabla, ktorý v okolitých dedinách unášal ženy a väznil ich na hrade.
Život horalov ; Na jar sa venovali obrábaniu pôdy: počnúc aprílom vynášali znova na polia vo svahoch pôdu, ktorá sa z nich v zime zosunula, zároveň z polí zbierali kamene. Kamene hromadili na okrajoch pozemkov, kde slúžili na označenie ich hraníc. V máji a júni zvieratá vychádzali na deň z maštalí, večer sa do nich vracali. ; V júli sa zvieratá vyviedli na letnú pašu: ľudia aj dobytok vystúpili z údolia na vysokohorské lúky v Deux-Alpes. V lete sa kosili lúky a sušilo seno. Balíky sena sa spúšťali na lane natiahnutom medzi Deux-Alpes a Vénoscom, medzi ktorými je prevýšenie 700 m. ; Jeseň: počnúc septembrom rodiny schádzali späť do údolia kvôli práci na poli a zberu plodín, najmä vykopávaniu zemiakov. 22. septembra sa konal jarmok v Bourg-d Oisans. Dedinčania tam chodili predávať nadbytočné zvieratá, o ktoré ešte mohol byť na trhu záujem. S príchodom zimy bolo veľmi dôležité znížiť počet hladných zvieracích krkov. ; Zima bola vyhradená putovnému predaju: táto činnosť bola počas 19. storočia medzi obyvateľmi Vénoscu veľmi rozšírená. Muži na zimu opúšťali dedinu, aby sa pokúsili zarobiť trocha peňazí predajom všetkého možného. Vénosc sa stal spolu s Mont-de-Lans metropolou putovného predaja kvetov. Stávalo sa, že semená a cibule predávali dokonca aj v zahraničí. Ženy ostávali doma, aby chovali dobytok a starali sa o deti.
Názov Je odvodený od povesti, ktorú si, pravdepodobne v 18. storočí, rozprávali zlatokopi. Bola o ropuchách so zlatými korunkami a kačkách so zlatými chocholčekmi, ktoré svojimi zázračnými schopnosťami dávali nádej, že sa raz dopátrajú rozprávkových zlatých pokladov.
Fašiangy na dedine Oslavy fašiangov sa regionálne líšili, aj keď sa vyskytovali aj spoločné črty. Napríklad v regióne Liptov a v obci Čičmany sa varila praženica, na ktorú bola pozvaná celá dedina. Mládenci najprv týždeň pred zábavou chodili po dedine a pozývali dievčatá, ale aj starších. Pri tejto obchôdzke nezabudli zozbierať vajíčka a slaninu. Praženicu väčšinou pripravovala richtárka, potom sa začínala zábava, na ktorej boli aj pražené šišky, karamel, závin, huspenina a ďalšie miestne špeciality. V Honte bolo zvykom robiť pálenku. Chlapci chodili po dedine a vyberali zrno, taktiež spojené s obchôdzkami za dievčatami a pýtaním slaniny, klobásy a niekde im dali aj údené mäso. Všetko sa odnieslo na priadky, kde dievčatá pripravili pohostenie. Fašiangy sa končili v utorok o polnoci.
Dejiny Prvým národom, ktorý začal budovať pevnostné stavby k čisto vojenským účelom, boli Egypťania. Na strategicky významných miestach celej svojej ríše budovali obranné pevnosti a celú sieť malých pevností, tzv. migdolov . Rimania pri svojich vojenských výpravách budovali prechodné i stálejšie tábory ( castra, castra stativa ) a na mieste obliehania potom poľné opevnenie zvané circumvallatio , ktoré malo brániť obrancom v pokusoch o prerazenie obliehacích línii a tzv. contravallatio , ktoré chránilo rímske vojsko proti útokom zvonka.
Pohoniči Skutočnými nositeľmi obchodu na Zlatej ceste boli pohoniči (), väčšinou sedliaci, ktorí za odmenu prepravovali tovar na chrbtoch koní buď vo vlastnej réžii alebo v službách veľkoobchodníkov. Z bezpečnostných dôvodov sa združovali do karaván, no občas používali aj ozbrojený sprievod. Karavany chodili po celý rok, ale najviac po žatve a jesenných prácach, kedy bol dostatok obilia, hlavného spätného nákladu. Po dennom pochode asi 25 – 30 kilometrov museli pohoniči nocovať a práve v týchto vzdialenostiach vznikli na trase od Pasova po Prachatice najväčšie obce Waldkirchen a Volary.
Ročné obdobia Rok občianského kalendára tvorili tri obdobia ter () analogické a pomenované podľa prírodných ročných období. Začiatok roku renpet () pripadal v deň heliaktického východu Síria na začiatok nílskych záplav. Jednotlivé obdobia v roku boli tieto (časové vymedzenia platili pre rok heliaktického východu Síria, keď sa kalendárne obdobia kryli s prírodnými): achet alebo „obdobie záplav“, „záplava“, podľa prírodného ročného obdobia ku koncu ktorého sa sialo (polovica júla až polovica novembra); peret alebo „obdobie rozpuku“, „zima“, podľa prírodného ročného obdobia počas ktorého rástlo obilie na poliach (polovica novembra až polovica marca); šemu alebo „obdobie žní“, „leto“, podľa prírodného ročného obdobia počas ktorého bola zbieraná úroda (polovica marca až polovica júla).
Pozri aj  Letný deň Tropický deň
Pozri aj  Čierna sobota Kategória:Nedeľa
Jednotlivé obdobia Pozri: jar - okolo 20. marca - jarná rovnodennosť leto - okolo 21. júna - letný slnovrat jeseň - okolo 23. septembra - jesenná rovnodennosť zima - okolo 21. decembra - zimný slnovrat
Babie leto Babie leto je „obdobie suchého, málo veterného, slnečného a cez deň veľmi teplého obdobia, ktoré sa vyskytuje v Európe obvykle v septembri alebo októbri“. Tento jav je spôsobený rozsiahlou anticyklónou, ktorá sa v tomto období vyskytuje nad strednou a juhovýchodnou Európou. Babie leto spôsobuje zablokovaný vysoký tlak, ktorý tlačí vzduch do oblastí s nízkym tlakom, čo spôsobí veterné počasie. V dôsledku rotácie Zeme sa tieto vetry otáčajú proti smeru hodinových ručičiek okolo severnej pologule a niekedy sa stáčajú až na juh, naberajú teplejší vzduch, a privádzajú ho do oblastí na sever, čím sa potom niektoré oblasti oteplia aj v nečakanom ročnom období. Je zaujímavé, že v rôznych jazykoch sa babie leto hovorí rozličnými slovnými vyjadreniami: Jazyk a doslovný preklad: Angličtina, Litovčina, Francúzština, Arabčina, Japončina, Kórejčina: Indiánske leto. Slovanské jazyky, Tatárčina: Babie leto Nemčina, Maďarčina: Leto starej ženy Esperanto: Po lete Švédčina: Britské leto Čínština: Tigrie leto Baskičtina: Malé leto Holandčina: Neskoré leto Srbčina: Michalovo leto Taliančina, Portugalčina, Katalánčina: Leto Sv. Martina Španielčina: Leto Sv. Miguela Bulharčina: Cigánske leto Babie leto je jednou zo singularít v počasí vyskytujúcich sa počas roka. Názov babie leto pôvodne označoval poletujúce vlákna pavučín s pavúkmi, ktoré sa vyskytujú v tomto období.
Pamätné dni  katolícka cirkev - 6. apríl ortodoxná cirkev - 8. apríl
Rok 13 nášho letopočtu, latinsky 13 AD alebo XIII AD , bol neprestupný rok začínajúci v nedeľu juliánskeho kalendára. V tom čase bol rok označovaný ako "Rok konzulátu" Rimanov Gaius Silius a Lucius Munatius Plancus, menej často ako rok "766 Ab urbe condita" (rok 766 od založenia Ríma). Názov AD 13 sa pre tento rok používa od začiatku stredoveku.
História Slonovinová tabuľka so serechom panovníka Hora Džera (1. dynastia) a ideogramom bohyne Sopdet v podobe ležiacej kravy s hieroglyfom „rok“ medzi rohmi (W. M. Flinders Petrie). „Sopdet, ktorá otvára rok – obdobie záplav.“ Staršia egyptológia predpokladala na základe zobrazenia na tabuľke z obdobia panovania faraóna Hora Džera (okolo 2999 – 2952 pred Kr.), že už počas 1. dynastie bol občiansky kalendár spojený so Síriovym heliaktickým východom. Súčasný výskum tento predpoklad nepotvrdil, dokonca objavili sa pochybnosti či vôbec ide o výjav súvisiaci s hviezdou Sírius. Je tiež možné, že „občiansky kalendár s 365 dňami nebol hneď od začiatku previazaný s východom Síria ale s iným dnes nám neznámym javom, ktorý sa objavoval každý rok s určitou nepravidelnosťou, takže narastajúci posun občianskeho kalendára nebol hneď zrejmý.“ Podľa Richarda Parkera Egypťania pravdepodobne používali v ranom období kombináciu lunárneho a solárneho kalendára s vloženým osobitným mesiacom, ktorý bol upravovaný podľa záplav a východu Síria. Začiatok záplav v roku vo vtedajšom hlavnom meste Mennoferi (Memfis, 01D) sa časovo kryl s heliaktickým východom Síria. Podľa rímskeho autora Censorina staroegyptský Nový rok, počas ktorého bol zároveň pozorovaný aj heliaktický východ Síria, pripadol na 20. júla juliánskeho kalendára 139 po Kr. Z tohto dátumu je možné vypočítať predchádzajúce tri východy v rokoch 1322, 2782 a 4241 pred Kr. Staršia egyptológia kládla zavedenie občianskeho kalendáru ďalej do minulosti, práve do obdobia okolo roku 4241 pred Kr., pretože jeho použitie je známe aj pred rokom 2782 pred Kr. Dnes sa prikláňa k roku 2782 pred Kr., v ktorom starí Egypťania zaviedli svoj občiansky kalendár. Snaha zosúladiť astronomický solárny rok s občianskym rokom v staroegyptskej spoločnosti viedla k pokusom o reformu kalendára. Roku 238 pred Kr. Ptolemaios III. Euergetes vydal dvojjazyčný kanobský dekrét, v ktorom nariadil meniť dĺžku každého štvrtého roku z 365 dní na 366. Táto reforma sa však neujala. Rímskemu cisárovi Augustovi sa podarilo od roku 22 pred Kr. zaviesť 6. epagomenalny deň každý štvrtý rok (tzv. alexandrijský kalendár ), a tým takmer zastaviť stály posun egyptského kalendára oproti rímskemu juliánskemu. Potom egyptský Nový rok (I achet 1) v období rokov 26 – 23 pred Kr. pripadol na 29. augusta julánskeho kalendára.
Výsledky V tiesňave, napriek veľkému nasadeniu povstalcov i francúzskej partizánskej brigády, ktorá sa v mnohom vyrovnala profesionálnej armáde, sa nepodarilo Nemcov zastaviť. Výrazne sa prejavila veľká prevaha Nemcov v ťažkej technike, keďže povstalcom chýbali protitankové i protilietadlové zbrane. Napriek neúspechu povstalcov sa touto akciou podarilo Nemcom zabrániť postupu na Martin i do centra povstaleckého územia a výrazne podporiť povstanie v jeho prvých dňoch. Nemci iba ovládli už zničený úsek košicko-bohunínskej železnice. V celej bitke sa im nepodarilo využiť veľkú prevahu tankových jednotiek, ktoré sa nemohli v úzkej tiesňave rozvinúť. Ich veľkou výhodou však bola podpora zo vzduchu.
Boje pri Žiline Už pred obedom 29. augusta povstalecký prieskum zistil prichádzajúce nemecké transporty skupín von Ohlena a Juncka pri Hornom Hričove. V rovnakej dobe sa v meste rozhorel boj so 400 člennou nemeckou spojovacou jednotkou, ktorá sa zabarikádovala v budovách dievčenského gymnázia, synagógy, finančného paláca a hlavnej pošty. Neskôr povstalci narazili ešte na menšiu skupinu asi 40 nemeckých vojakov severne od obce Stráňavy. Likvidácia tohto nemeckého zoskupenia sa podarila až po príchode francúzskeho partizánskeho oddielu pod vedením Georgesa de Lannuriena. Postup skupín von Ohlena a Juncka 29. augusta, ktoré večer začali ohrozovať tylo povstaleckých jednotiek pri Hornom Hričove a Brodne, prinútil povstalcov najprv ustúpiť do mesta. Slabá posádka však nemala možnosti brániť Žilinu na širokom fronte, preto sa začala sťahovať do Strečnianskej tiesňavy. Tu povstalci zo žilinskej posádky majora Jozefa Dobrovodského zaujali obranné pozície na ľavom brehu Váhu spolu s časťou martinskej posádky podplukovníka Emila Perka. Pridali sa k nim francúzsky partizánsky oddiel kapitána de Lannuriena (neskôr známy ako Prápor maršala Focha) a mínometný oddiel 1. československej partizánskej brigády M. R. Štefánika. V komunikácií medzi armádou a partizánmi však opakovane dochádzalo k nedorozumeniam a svojvoľným akciám partizánov, ktorí mali obsadiť pozície na pravom brehu Váhu na línii Starhrad – Jedľovina, no do týchto miest nikdy nedorazili.
Revolučné národné výbory Súčasne s vytvorením oslobodeného územia sa na ňom vytvorili aj národné výbory, ktoré riadili život na oslobodenom území až do jeho obsadenia koncom novembra. Aj po obsadení územia neprestali v niektorých obciach svoju činnosť národné výbory. V mnohých obciach boli vládni komisári obce súčasne aj predsedami Revolučných národných výborov. Tieto mali významný podiel na zabezpečovaní života partizánov. Príkladom sú vykonanie pozemkovej reformy na veľkostatku v Šišove, výroba lodiek na prepravu partizánov a povstalcov cez Váh, keďže mosty cez Váh strážili Nemci. Výrobu lodiek zabezpečovali v obciach Duchonka, pri Zlatníkoch na Bielej Bukovine, Malých Hostiach, Podhradí, Prašiciach. Národné výbory zabezpečovali zásobovanie partizánov, rozdeľovanie obilia, kože a látok, ktoré partizáni získali zo skladov. V rímskokatolíckom kostole v Slatine sa 15.októbra 1944 uskutočnila partizánska svadba. VHA PH191,305.V Omastinej a Uhrovskom Podhradí boli obuvnícke dielne. Budovanie bunkrov a zásobovacích základní vykonávali občania podhorských obcí spolu s partizánmi. Ošetrovanie ranených a chorých zabezpečovali v partizánskych nemocniciach a ošetrovniach, ktoré boli v Uhrovskom Podhradí, Závade pod Čiernym vrchom v časti Dupnica, v Temeši a inde. Tam vo veľmi ťažkých podmienkach uskutočňovali aj ťažké operácie.
Dejiny Okolo polovice 2. tisícročia pred Kr. sa pastierske kmene, ktoré sa usadili v blízkosti hôr, naučili využívať domáce zásoby medených rúd v údolí Hnilca.
Prvá svetová vojna Ani Dúbravy neboli ušetrené od tejto pohromy. 1. augusta 1914 bola vyhlásená mobilizácia, všetci vojnopovinní nastúpili na front. Do konca roka odišlo zo svojich domovov 23 mužov, do konca r. 1915 to bolo spolu 79 mužov. Zásobovacie pomery počas vojny neboli najhoršie, nakoľko boli ľudia každoročne v lete i včas potreby zamestnaní pri vígľašskom veľkostatku a takto si zaobstarávali potrebné veci k živobytiu.
Národnosti Obyvatelia Turca boli prevažne Slováci, čo pretrvalo do súčasnosti. Nemci žili len na hornom (južnom) Turci, no po 2. svetovej vojne boli evakuovaní a čiastočne vyhnaní do Nemecka.
Fašistické represálie-vypálenie obcí<ref>Kroniky obcí Miezgovce, Uhrovec</ref> Fašisti spolu s príslušníkmi Pohotovostných oddielov Hlinkovej gardy sa za podporu obyvateľov partizánom kruto pomstili. V rámci prípravy veľkej protipartizánskej ofenzívy postupne vypaľovali a rabovali podhorské dediny v uhrovskej doline. Ako prvú 29. októbra 1944 vypálili a vyrabovali Miezgovce, všetkých chytených obyvateľov odvliekli do Bánoviec nad Bebravou, odkiaľ ženy s deťmi večer prepustili a z mužov 36 odvliekli do Nitry, kde ich dva týždne vypočúvali a mučili. Po dvoch týždňoch ich prepustili, ale dvaja na následky mučenia zomreli. Keď boli obyvateľky Miezgoviec, dve mníšky, prosiť u vtedajšieho prezidenta Tisu (keď bol dekan v Bánovciach boli väzni jeho farníkmi) za ich prepustenie, tak im povedal, že pánboh poslal na Miezgovčanov Nemcov, ako štipľavých hadov zato, že podporovali partizánov. A takto postupne vypálili a vyrabovali Uhrovec a ďalšie obce v uhrovskej doline (pozri mapu).
Priebeh vzbury Vojaci 67. cisárskeho a kráľovského pešieho pluku, v ktorom mali väčšinu Slováci zo Šarišskej a Liptovskej župy a niektorých ďalších menších prešovských útvarov, odopreli poslušnosť svojim veliteľom lebo už mali dosť vojnových útrap prvej svetovej vojny a tak aj pod vplyvom revolúcie v Budapešti, v noci z 31. októbra na 1. novembra 1918 spolu s civilistami, vyrabovali v meste Prešov vojenské sklady a obchody. Po príchode vojenských posíl boli vzbúrenci pozatýkaní a napriek tomu, že počas nepokojov nedošlo k žiadnym stratám na životoch, odsúdil 120 účastníkov vzbury štatariálny súd na trest smrti. Ten istý deň 1. novembra 1918 bolo popravených 40 vojakov a 2 civilisti. Ostatným sa podarilo ujsť. Táto udalosť je známa aj ako Prešovská vzbura. Bola to najkrvavejšia udalosť od Prešovských jatiek (1687). 6. novembra 1918 Ján Meličko z Prešova, napísal vtedajšiemu martinskému vedeniu Slovenskej národnej rady list v ktorom píše: „ráno bez akéhokoľvek výsluchu ich dali strieľať a síce pri kostole. Mnohí sa útekom chceli zachrániť, ale ako psov ich strieľali. Moc zaslzených očí sa dívalo na to. No boli tam aj vysmiate tváre vyvoleného národa.“ Vtedajšie maďarské vojenské aj štátne orgány túto vzburu zaradili do kategórie rabovania obchodov a nie medzi klasickú vojenskú vzburu. Historickú udalosť pripomína aj pamätná tabuľa, ktorá bola umiestnená na severnom múre konkatedrály svätého Mikuláša a je na nej napísaný tento text: „Pri tomto kostolnom múre zastrelili 1. novembra 1918 34 vojakov a občanov odsúdených na smrť podľa stanného práva za účasť na vzbure 31. októbra 1918, ktorá vznikla pod vplyvom VOSR.“ Miesto popravy je zaradené do slovenského zoznamu národných kultúrnych pamiatok pod číslom 707-1443/0
Dejiny Prvá písomná zmienka o existencii Žakýlskeho hradu pochádza z roku 1560, no vzhľadom na podobnosť s ostatnými blízkymi hradmi Pohronia sa predpokladá existencia hradu už od 13. storočia. Prvá a zároveň aj posledná nepriama zmienka o hrade je až z roku 1560, kedy dal cisár Ferdinand I. vypočuť svedkov, ktorí pri hraničných sporoch zhodne označili za medzník chotárnu studničku pod „starým hradom“. Rozloha hradu a obdobie jeho existencie napovedá, že vznikol spolu s rozmachom ťažby striebra v Banskej Štiavnici. Túto možnosť predostrel vo svojej práci Sitno a čo z neho vidieť aj Andrej Kmeť, ktorý uviedol, že F. R. Osvald upozornil ma na cestu do hradu vedúcu, po ktorej vraj kedysi (dľa podania ľudového) vozievali striebornú fúru z Kremnice do Štiavnice, a tak potom ďalej do Viedne. Cesta tá vraj išla od kremnickej hradskej, tam, kde sa táto vyše Sv. Kríža spája s hronskou hradskou, cez Hron, hore na Močiar, popri Pustom hrade, dolu do Teplej. V chotáre močaranskom značí sa vraj dosť dobre, miestami vidieť ešte dlažbu kamennú. Na hradskej tejto mohol hrad podať striebornej fúre cez noc bezpečný útulok. Zánik a existencia hradu čaká stále na hlbšie preskúmanie.
Prvá svetová vojna Počas I. svetovej vojny muselo veľa mužov z dediny narukovať (120 mužov odišlo, 10 z nich padlo do zajatia a 30 mužov prišlo o život). Neskôr boli nariadené domobranecké prehliadky. Na týchto prehliadkach sa striedali bývalí nevojaci vo veku 18 až 42 rokov. Schopnejší z nich boli odvádzaní a po krátkom výcviku posielaní na front.
Tradície Zvyčajne sa spájali s cirkevnými sviatkami a obradmi. Koledníci "betlehemci" obchádzali roztrúsené laznícke usadlosti niekoľko dní počas vianočných sviatkov. K veľkonočnej tradícii patrilo v Podpoľaní kúpanie dievčat studenou vodou. Súčasťou sadobného zvykoslovia boli špecifické odevy a jedlá pre túto príležitosť. K jarnej tradícii patrilo tiež stavanie a váľanie májov. Počas zimných večerov boli vo zvyku "páračky", susedia sa navštevovali, párali husacie perie a rozprávali veselé historky zo života. Miestne akcie a podujatia Podpoľania sú dodnes úzko späté s ľudovými zvyklosťami. Nielen v kroji, ale i vo zvykoch, obyčajoch i v samej povahe sa Dúbravci líšili od 0čovanov a mali i vtom svoju rázovitosť. V zime i v lete boli zapriahnutí v práci a na sviatky najmä na Štefana o Vianociach si veselo zaspievali. Ku zvláštnym zvykom, ktoré sme málokde videli sa počítali tunajšie zvyky veľkonočné. Na zelený štvrtok sa zhromaždili všetci chlapci dediny na jednom konci obce a jeden za druhým s rapkáčom v ruke išli dedinou a miesto zvonenia klepkali. Na veľkonočný pondelok tu bývala hromadná oblievačka a po nej veselý tanec so spevom.
Názov Pastieri a poľovníci oddávna nosili z Velickej doliny tmavočervené a čierne granáty. Brúsili z nich kamienky do suvenírovej bižutérie. Granát ako amulet chránil zlatokopov pred nástrahami a duchmi, poľovníkov na kamzíky pred úrazmi. Kamienky nachádzali väčšinou v skalách dolinnej terasy, popri Večnom daždi, a najmä v jej východnej časti, ktorú preto nazývali Granátnicou i Granátovou stenou. Z nej tento názov prešiel na celé terajšie Velické granáty.
Dediny / osady predialistov V urbári Ostrihomského arcibiskupstva sa v roku 1553 objavujú nasledujúce obce Nitrianskej stolice, v ktorých žili predialisti: Malý Kýr (dnes súčasť Veľkého Kýru), Malý Cetín, Paňa, Neverice, Dyčka (dnes súčasť Vrábľov). Všetci podliehali stolici arcibiskupských predialistov vo Vrábľoch. V Tekovskej stolici to boli nasledovné obce: Horný Ohaj (dnes súčasť Vrábľov), Keť, Jur nad Hronom, Rybník, Chotín, Malé Šarovce, Turá, Martovce, Veľké Ludince, Tekovské Lužany, Nesvady, Kukučínov, Svodín, Pohranice, Tvrdošovce, Telince, Dvory nad Žitavou, Zbehy a Žitavce. V Komárňanskej stolici to bol Imeľ a Žitavská Tôň. V Hontianskej stolici to bola Hontianska Vrbica. V Novohradskej stolici to bola obec Bernecebaráti, Érsekvadkert (dnes obce v Maďarsku).
Národnosti V Nitrianskej župe prevládalo slovenské etnikum, Maďari obývali územia na Žitavskej pahorkatine a juhozápad medzi Nitrou a Váhom, Nemci žili v Hornonitrianskej kotline (Handlová, Nitrianske (Nemecké) Pravno).
Koncom roku 1939 sa pokúsil utiecť cez Maďarsko do Juhoslávie, bol však zatknutý a 3 mesiace väznený v Budapešti. Po návrate sa zapojil do protifašistického hnutia v Myjave. Udržiaval spojenie s utečencami zo zajateckých a koncentračných táborov. Roku 1943 založil spolu s V. Medvedevom sovietsko-česko-slovenskú partizánsku skupinu. Onedlho nadviazal spojenie s pionierskym (ženijným) práporom v Novom Meste nad Váhom, odkiaľ získal zbrane. V deň vypuknutia Slovenského národného povstania 29. augusta 1944 túto jednotku v Lubine vyzbrojil. Od septembra 1944 velil oddielu Hurban 2. československej partizánskej brigády J.V. Stalina. 27. februára 1945 bola táto jednotka v Cetune napadnutá oddielom Abwehrgruppe 218-Edelweiss a POHG. Padlo aj najmenej 15 partizánov, medzi nimi aj Miloš Uher.
Životopis Narodil sa na Myjave v rodine kominára Pavla Marečka a jeho manželky Zuzany rod. Ilovičnej. Na tradíciu kominárov v rodine bol primerane hrdý: "...Kto pozná lepšie všetok ľud ako kominár? Nik." V Myjave vychodil ľudovú a meštiansku školu. Jeho vzorom bol M. R. Štefánik, po ktorom aj dostal meno. Vyučil sa za nástrojára a pracoval v továrni Tauš (neskôr Slovenská armatúrka) v Myjave. Zlom v jeho živote nastal, keď v Sučanoch uniesli a ťažko zranili v apríli 1939 evanjelického kňaza: "...Od Mníchovskej dohody a po viedenskom rozhodnutí vládne medzi ľuďmi neistota o ďalšom jestvovaní nášho štátu..." Na jeseň 1944 sa zapojil do protinacistického odboja. Bol príslušníkom partizánskej jednotky Za ideál pod vedením Š. Čúvalu. Neskôr sa stal príslušníkom 2. čs. brigády J. V. Stalina, ktorej velil M. Uher. 27. februára 1945 bol zajatý nacistickými oddielmi, brutálne vypočúvaný a následne popravený na židovskom cintoríne v Novom Meste nad Váhom.
U  Jaroslav Uhlíř (1945) Petr Ulrych (1944)
Peter Uher ( 4. február 1968, Bojnice, ČSSR – 15. október 2009, Papeete, Francúzska Polynézia) bol signatár Charty 77 z roku 1987, robotník, podnikateľ a majiteľ viacerých patentov registrovaných vo Francúzskej republike. V roku 2009 prišiel náhle o život, pravdepodobne vlastnou rukou.
U  Rudolf Uher
Život Narodil sa v obci Rešice, dnes v okrese Znojmo. Syn mlynára. Vychovávali ho starí rodičia a teta. Po absolvovaní obecnej školy a troch ročníkov meštianskej školy sa začal učiť za automechanika. Neskôr prestúpil na obchodnú akadémiu, kde maturoval v roku 1936. Na vojenskú službu nastúpil k 43. pechotnému pluku v Brne. Neskôr začal študovať na vojenskej akadémii v Hraniciach na Morave. V júni 1938 v hodnosti poručíka priradený k horskému pluku 2 v Ružomberku. Velil čate. 21. apríla 1939 v dôsledku okupácie krajiny prepustený z armády. V júni 1939 utiekol do Poľska. Neskôr sa dostal do Francúzska, kde sa prihlásil do jednotiek Cudzineckej légie. Slúžil v Sidi bel Abbes a Orane. Pôsobil postupne vo všetkých 3 plukoch československého zahraničného vojska vo Francúzsku. Do bojov však nebol nikdy nasadený. Neskôr odišiel do Spojeného kráľovstva, kde pôsobil v československom exilovom vojsku ako dôstojník guľometnej roty československej samostatnej brigády. Neskôr sa ako dobrovoľník prihlásil k plneniu špeciálnych úloh. Absolvoval výcvik špeciálnych jednotiek. Ako veliteľ skupiny Out distance bol 28. marca 1942 vysadený spolu s I. Kolaříkom a K. Čurdom pri Ořechove neďaleko mesta Telč na územie Protektorátu. Po zoskoku nadviazal spojenie so skupinou Silver A. Podieľal sa na organizácii neúspešného náletu na plzenské závody Škoda. Neskôr sa zapojil do príprav na atentát na Reinharda Heydricha. Po atentáte sa ako veliteľ skupiny výsadkárov z rôznych skupín presunul 5. júna 1942 do úkrytu v krypte pravoslávneho kostola sv. Cyrila a Metoda v Prahe. Tento úkryt však bol po zrade Karla Čurdu gestapom odhalený. 18. júna 1942 bola chrám obkľúčený jednotkou SS, ktorá sa pokúsila výsadkárov zajať. Spoločne s Josefom Bublíkom a Janom Kubišom sa bránil nemeckému útoku na chóre chrámu. V boji bol ťažko ranený. Pred smrťou požil jed a následne sa zastrelil. Jeho teta Marie Opálková bola 24. októbra 1942 z pomsty za jeho podiel na atentáte na Heydricha popravená v koncentračnom tábore Mauthausen.
Životopis V roku 19101914 sa vyučil za typografa. V roku 19141915 pracoval ako sadzač v tlačiarni Hungaria v Banskej Bystrici. Od roku 1916 príslušník česko-slovenských légií a pracovník česko-slovenskej tlačiarne v Kyjeve. Pod vplyvom revolučných udalostí a Jaroslava Haška prešiel na stranu revolúcie. Po návrate do vlasti zakladajúci člen KSČ, odborársky funkcionár. Vedúci oddelenia vnútornej správy ÚP Zboru povereníkov (19541960).
Životopis Po skončení ľudovej školy sa vyučil v Ostrave za zámočníka. Bol robotníkom na viacerých miestach, po roku 1945 dôstojník ZNB. V roku 1937-1938 bojoval v španielskej občianskej vojne, kde bol ťažko ranený. Po vyliečení žil od roku 1939 v ZSSR. Príslušník ČA, neskôr československého vojska v ZSSR. Počas SNP vysadený na Slovensko (1944). Náčelník štábu partizánskej brigády Ján Žiška. Po oslobodení pôsobil v českom a moravskom pohraničí. Funkcionár KSČ a masových organizácií. Nositeľ viacerých vyznamenaní.
Osobný život Mal dve sestry, Helenu a Vilmu (vydatú za architekta Hurta). Za 2. svetovej vojny bola celá rodina zapojená do ilegálnej odbojovej činnosti, pomáhala napríklad ukrývať odbojára, člena ilegálneho ÚV KSČ Jana Ziku. Z prvého manželstva mal dve deti, dcéru Alenu a syna Zdeňka ( 1924, neskorší historik Dr. Zdeněk Söll). Po 2. svetovej vojne, aj keď nebol zdravý, ako komunista chodil na brigády do kladnianskych baní a pomáhal budovať socializmus. Možno aj to urýchlilo jeho predčasnú smrť v päťdesiatich dvoch rokoch. 25. februára 1948 podpísal výzvu prokomunistickej inteligencie Kupředu, zpátky ni krok podporujúcu komunistický přrevrat. Miestom jeho posledného odpočinku sú Olšanské hřbitovy v Prahe.
Mladosť Narodil sa v Bojniciach matke Márii Uhrovej a otcovi Ľudovítovi Uhrovi. Bol nadaný na matematiku. Po prihlásení na gymnázium začal mať čoskoro problém s politickými orgánmi. Podľa jeho písomného vyjadrenia preto, lebo žiadal nadriadené komunistické inštancie o vysvetlenie, prečo musí platiť predplatné za noviny “Nové slovo”. Jeho matka požiadala o synove psychologické vyšetrenie, keďže chcel odísť zo školy pol roka pred maturitou. Nasledoval dvojmesačný pobyt na psychiatrickom oddelení. Nakoniec dokázal zmaturovať a urobiť prijímaciu skúšku na matematicko-fyzikálnu fakultu na UK v Bratislave v roku 1986. Do školy však nenastúpil, pretože chcel participovať na disidentskom hnutí.
U  H. Uden ( 1847 – † 1930) Milan Uhde ( 1936) Josef Uher ( 1880 – † 1908) Miloš Urban ( 1967) Zdeněk Urbánek ( 1917) Jarmila Urbánková ( 1911 – † 2000)
Životopis V rokoch 1911-1915 študoval na gymnáziu, 1915-1938 na vojenských školách, v Bratislave, vo Viedni, Budapešti a Prahe. Dôstojník, telovýchovný náčelník a učiteľ predvojenskej výchovy v Bratislave. Od roku 1938 major generálneho štábu, prednosta 4. odd. 6. divízie v Brne a výcvikovej skupiny zboru v Banskej Bystrici. V rokoch 1939-1944 náčelník Hlavného štábu MNO a profesor Vysokej školy vojenskej v Bratislave. Medzi 10. augustom 1943 a 16. októbrom 1943 veliteľ 2. pešej divízie. Po začiatku SNP bol menovaný za veliteľa obrannej oblasti, od 4. september 1944 náčelník operačného odd. Veliteľstva 1. čs. armády na Slovensku. Podieľal sa na vývoji stratégie a taktiky boja armády v SNP. 1. 11. 1944 bol neďaleko Svätého Ondreja nad Hronom (dnes časť obce Pohronský Bukovec) zajatý príslušníkmi Einsatzkommanda 14 a ešte v ten istý deň bol pri pokuse o útek zastrelený. Po oslobodení boli jeho telesné pozostatky exhumované a prevezené do rodného Pezinka, kde je aj pochovaný.
Po prevrate 1989 V Rakúsku prešiel táborom pre emigrantov v Traiskirchene, kde sa ocitol v septembri 1989. Jeho emigrácia trvala do konca roku 1989. V decembri 1989 sa vrátil domov a v januári 1990 sa zamestnal v „BEZ KYBEREX“. V tom istom roku si založil firmu „Mandat s r.o.“ na montáž výpočtovej techniky, v ktorej figuroval ako spoluvlastník aj zamestnanec. V roku 1992 odcestoval z územia Slovenska. V roku 1996 sa náhle objavil na ostrove Tahiti. V zložitých klimatických podmienkach hôr Tahiti pracoval na vývoji chladuvzdorných izolačných materiálov. Jeho meno je registrované na francúzskom patentovom úrade pod viacerými patentami. V roku 2009 bolo jeho telo objavené v lagúne „Taunoa“. Úrady v Papeete konštatovali smrť bez cudzieho zavinenia. Po obdržaní oficiálneho úmrtného listu od francúzskych úradov cestoval Petrov brat Ivan Uher po Tahiti, kde vyhľadal v horách jeho improvizované sídlo a vyzdvihol odtiaľ časť zachovalých dokladov. Tiež zistil miesto posledného odpočinku a renovoval jeho pamätník na cintoríne v Papeete.
Miloš Uher ( 27. júl 1914 Lubina – † 27. február 1945 Cetuna, dnes časť Bziniec pod Javorinou) v medzivojnovom období sa živil ako kováč a príležitostný robotník. Počas Slovenského národného povstania významný organizátor partizánskeho hnutia na západnom Slovensku.
Ján Ušiak ( 5. október 1914, Budiná – † 3. november 1944, Čeladná, Česko) (niekedy Janko Ušiak ) bol prvým veliteľom 1. česko-slovenskej partizánskej brigády Jana Žižku z Trocnova, operujúcej počas druhej svetovej vojny na slovensko-moravskom pomedzí. Táto brigáda bola najsilnejšou partizánskou jednotkou operujúcou na území Čiech a Moravy počas druhej svetovej vojny.
Partizánska brigáda Jana Žižku – Pola je partizánska brigáda z obdobia Slovenského národného povstania (september 1944 až apríl 1945) vedená Teodorom Polom, ktorá bojovala hlavne v Strážovských vrchoch. Počas druhej svetovej vojny bojovali tri partizánske brigády s menom Jan Žižka. Dve z nich v Československu a tretia v Juhoslávii. 1. čs. partizánska brigáda Jana Žižku (z Trocnova) vedená Jánom Ušiakom bojovala na Morave na Vsetínsku a Valašsku. Partizánska brigáda Jana Žižku vedená Teodorom Polom vznikla z partizánskych oddielov a skupín, ktoré vznikli pred a po vypuknutí Slovenského národného povstania (ďalej SNP) hlavne v oblasti Uhrovca a Zliechova. V oblasti Uhrovca bola základom partizánska skupina zložená prevažne zo sovietskych zajatcov, ktorí ušli z nemeckých koncentračných táborov a ktorej činnosť zabezpečoval Okresný výbor Komunistickej strany so sídlom v Uhrovci. Na jeho čele stál Ján Repka. Ten pripravoval protifašistické vystúpenie spolu s organizáciami komunistickej strany na Hornej Nitre vedenými Albínom Grznárom už od jesene 1943. Na území, kde pôsobila brigáda Jana Žižku, obsadili 22 obcí, v ktorých vyhlásili obnovenie Československej republiky a prestal tu pracovať aparát slovenského štátu a neboli rešpektované nariadenia vtedajších politických a vládnych orgánov. Činnosť zastavila HSĽS, HG a HM bola zakázaná. Centrom tejto povstaleckej oblasti bola obec Uhrovec.
Životopis Maturoval na gymnáziu v Banskej Bystrici, právo študoval na univerzite v Bratislave, 1944 JUDr. Pracovník Slov. obilnej spol. Príslušník partizánskej brigády Za slobodu Slovanov, komisár jej oddielu Sláva. Zúčastnil sa na bojoch o Telgárt. S bratom a i. partizánmi zahynul pri výbuchu muničného skladu v slavošovskej papierni.
Známi nositelia  Martin Kavický ( 1922 – † 1944), partizán, veliteľ oddielu Hurban (neskôr Uher) po smrti Miloša Uhra plk.Ing. Vladimír Kavický, PhD. ,( 1970 Zilina) generálny riaditeľ a národný riaditeľ pre vyzbrojovanie sekcie modernizácie Ministerstva obrany Slovenskej republiky, autor odborných kníh v oblasti bezpečnosti a terorizmu