TUKE-KEMT/reranking-skquad huggingface dataset:
Arménska apoštolská cirkev alebo arménska gregoriánska cirkev je jedna z autokefálnych orientálnych ortodoxných cirkví. Považuje sa za miafyzitskú cirkev. Jej najvyšším predstaviteľom je katolikos všetkých Arménov sídliaci v Ečmiadzine. Arménsko bolo prvou krajinou, ktorá oficiálne prijala kresťanstvo – v roku 301. Cirkev pôsobí na území Arménska a v zahraničí. Má okolo 9 miliónov vyznávačov. V Arménsku má táto cirkev osobitné zákonné postavenie. Okrem katolikosa v Ečmiadzine má cirkev aj katolikosát v Cilícii (katolikos však sídli v Libanone). Cirkev má aj dvoch patriarchov – v Jeruzaleme a Konštantínopole. <!--
Rodná víra , je novopohanské slovianske náboženské združenie v Česku, ktoré má za cieľ obnovovať a zachovávať pôvodné náboženstvo Slovanov. Medzi jeho hlavné aktivity patrí najmä usporadúvanie výročných sviatkov a slávností.
Logo Súbor:Lutheran_World_Federation_2013_Membership_Figures.svg|náhľad|Luteránstvo vo svete Svetový luteránsky zväz ( SLZ ) (, ) je celosvetová spoločnosť 145 cirkví naväzujúcich na učenie Martina Luthera, ktorá reprezentuje viac sko 72 miliónov kresťanov v 98 krajinách. SLZ vznikol roku 1947 v Lunde zmenou Svetového luteránskeho dohovoru (V jazyku|eng|The Lutheran World Convention) na federáciu evanjelických cirkví. Valné zhromaždenie prijalo Ústavu SLZ.
Druhá španielska republika je obdobie španielskych dejín v rokoch 1931 až 1939. Po víťazstve republikánskych strán v komunálnych voľbách vo veľkých mestách v roku 1931 bola vo viacerých mestách vyhlásená republika. Kráľ Alfonz XIII. utiekol zo Španielska a bola utvorená dočasná vláda tvorená socialistami a republikánmi. Socialisti a republikáni zvíťazili aj v nasledujúcich parlamentných voľbách v roku 1931. V tom istom roku bola prijatá nová ústava, bola liberálna, pokroková, zaručovala súkromné vlastníctvo a zakotvila odluku cirkvi od štátu. V decembri 1931 bol zvolený za prvého prezidenta advokát Niceto Alcalá-Zamora. V roku 1932 dostalo Katalánsko autonómiu, pozemkový zákon prerozdelil pôdu v prospech maloroľníkov a vykonalo sa veľa ďalších reforiem. V roku 1933 sa konali vzbury extrémnej ľavice proti republike, v dôsledku čoho v tom istom roku v parlamentných voľbách zvíťazila koalícia (radikálne) pravicových strán, ktorá hneď zrušila väčšinu reforiem z rokov 1931 a 1932. Ľavica nato zorganizovala vzburu v Astúrii a vyhlásila tam republiku rád a v Katalánsku vyhlásila nezávislosť Katalánska. Obe vzbury boli krvavo potlačené a Katalánsko stratilo autonómiu. V roku 1936 vyhrali parlamentné voľby ľavicové strany (spojené do tzv. Ľudového frontu). Nasledovalo obdobie politických vrážd, štrajkov. Krajina bola rozdelená na dva tábory (pravica a ľavica). Pravica sa rozhodla uchopiť moc násilím, čo sa jej nakoniec aj postupne podarilo v občianskej vojne v rokoch 1936 - 1939. 1. apríla 1939, keď Francisco Franco spolu s nemeckými a talianskymi fašistami porazil vládne vojská Španielska a medzinárodné brigády, sa skončila občianska vojna a s ňou aj druhá španielska republika.
Dejiny Mesto Valencia založili Rimania v roku 138 pred Kr. Po tom, ako mestu vládli rôzne národy (Vizigóti i Arabi), ho v roku 1238 definitívne dobyli kresťania. V 15. storočí tu založili prvú nemocnicu pre mentálne postihnutých v Európe. Valencia má štyri univerzity, najstaršou je Valencijská univerzita, ktorú v roku 1501 založil pápež Alexander VI. Počas španielskej občianskej vojny, v rokoch 1936 – 1937, vo Valencii sídlila republikánska vláda.
Poloha regiónu v Belgicku Vlajka Valónskeho regiónu Valónsky región alebo Valónska oblasť (fran. , nem. , val. , hol. ), skrátene Valónsko , je jeden z troch administratívnych regiónov Belgicka. Predstavuje 33 % obyvateľov (3 498 384) a 55 % () rozlohy Belgicka. Je to prevažne francúzsky hovoriaci región, no nachádzajú sa tu aj nemecky hovoriace komunity na východe. Tak ako iné regióny, má vlastný parlament a vládu. Hlavným mestom je Namur a oficiálne jazyky sú francúzština a nemčina. Dňa 1. januára 2006 žilo vo Valónsku 3 413 978 obyvateľov. Súčasťou regiónu je aj enkláva Comines-Warneton, ktorá územne nesúvisí so zvyškom územia.
Jazyky Na polostrove sa hovorí nasledovnými jazykmi: Andorra: katalánčina Gibraltár: angličtina (úradný jazyk) španielčina llanito (zmes angličtiny a španielčiny) Portugalsko: portugalčina (úradný jazyk) mirandčina (len v malej východnej oblasti regiónu Norte, v blízkosti hraníc so Španielskom; druhý úradný jazyk) Španielsko: španielčina (presnejšie kastílčina) katalánčina baskičtina galícijčina astúrčina okcitánčina
Náboženstvo Väčšina Kataláncov sú rímskokatolíci, menšia časť sú ateisti.
Katalánci sú národ žijúci najmä v autonómnom spoločenstve Katalánsku, ale aj v iných častiach sveta.
Dejiny Vytváralo sa počas reconquisty dobývaním a dosídľovaním území ovládaných Arabmi. Pôvodne španielska marka Franskej ríše, ktorá sa rozpadla na samostatné kniežatstvá, do 12. stor. patriace k Francúzsku. Od 1137 únia Katalánska s Aragónskom. Katalánci sa zúčastnili na kolonizácii Baleár, spory medzi nimi a aragónskymi kráľmi upevnili ich zvláštne postavenie, ktoré stratili 1714 v rámci centralizácie štátu. 1812 bolo Katalánsko Napoleonom I. pripojené k Francúzsku, po obnovení španielskej monarchie 1814 hnutie za nezávislosť, ktoré vyvrcholilo 1932 vyhlásením autonómie a 6. októbra 1934 samostatnej republiky v rámci španielskej federácie. Nezávislá republika bola presne po 10 hodinách existencie zrušená po zásahu španielskych síl pod vedením generála Bateta. Pokus skončil uväznením členov katalánskej vlády a pozastavením štatútu autonómie zo strany španielskej vlády. V roku 1977 bola obnovená autonómia, 1979 potvrdená referendom. V roku 1990 získala arančina (miestna okcitánčina) postavenie kooficiálneho jazyka (spolu s katalánčinou a španielčinou) v údolí Val d Aran v Katalánsku, od roku 2006 v celom Katalánsku. Katalánsko je prvý španielsky pevninský región, v ktorom boli zakázané býčie zápasy. 27. októbra 2017 vyhlásil katalánsky parlament nezávislosť Katalánska pod názvom Katalánska republika; španielska vláda v Madride v ten istý deň odvolala katalánsku vládu, rozpustila katalánsky parlament a obmedzila autonómiu.
Jazyková mapa Valónska, valónčina je v žltom Valónčina je regiónalny románsky jazyk, ktorým sa hovorí najmä v Belgicku. Od roku 1990 Francúzske spoločenstvo Belgicka uznáva valónčinu ako regionálny endogénny jazyk. Kategória:Románske jazyky Kategória:Jazyky v Belgicku
Jazyk Jazykom Kataláncov je katalánčina. V polovici 20. storočia bola postavená mimo zákon generálom Francom. Nesmela sa používať na školách a dokonca ani na verejnosti. Dnes nadobudla opäť štatút úradného jazyka a stala sa silným nástrojom katalánskej identity.
Geografia Valencijské spoločenstvo je južným susedom Katalánska na pobreží Stredozemného mora, ktoré láka svojim piesočným pobrežím (Costa del Azahar, Costa de Valencia, Costa Blanca). Do mora ústi mnoho riek, ktoré vytekajú z hôr, ktoré na väčšine územia nie sú ďaleko od pobrežia: napr. Mijares, Turia, Júcar. Najvyššou horou je Cerro Calderón () v severnej časti krajiny. Za zmienku stojí tiež Penyagolosa (). Krajina má rozlohu a delí sa na tri provincie: Castellón de la Plana (8 okresov), Valencia (14 okresov) a Alicante (10 okresov). K Valencii tiež patrí oblasť Ademús medzi Kastíliou a Aragónskom.
Kultúra Severomacedónska kultúra je zmesou gréckej, osmanskej, talianskej a bulharskej kultúry. Miestne tradičné ženské kroje sú podobné ostatnému strednému Balkánu, najmä Bulharsku, typický mužský odev bola grécko-albánska suknica fustanella, najmä na juhu krajiny. Ľudová hudba vychádza z balkánskeho, byzantského gréckeho a osmanského vplyvu, v menšej miere z benátskeho. Hlavným hudobným nástrojom sú balkánske gajdy, strunová tambura byzantského pôvodu, dychová šupelka a zurla a bubon tapan. Tradičný tanec je kruhový oro, tanec gréckeho pôvodu-od gréckeho slova choros-tanec . Kuchyňa je zmesou gréckej, tureckej, maďarskej a talianskej. Tradičné jedlo je tavče gravče, zapekané fazule. Pomerne kvalitné je aj miestne víno. K novej tradičnej kultúre a národnému povedomiu patrí aj stotožnenie sa s históriou a kultúrou starovekej Macedónie a jej hrdinami, ako Alexander Veľký, či Filip II., práve proti tomu namietajú Gréci aj Bulhari.
Zaujímavosti Podľa niektorých teórií je pôvodnou pravlasťou Indoeurópanov práve valdajská oblasť. Historický význam majú mestá Ostaškov a Valdaj. Valdajská pahorkatina je vyhľadávaným turistickým cieľom, pre veľký počet rybníkov, najmä pre rybárov. Je tu Valdajský národný park, Sebežský národný park a prírodné rezervácie.
right Vlorë (alb.: Qarku i Vlorës ) je kraj v Albánsku. Pozostáva z okresov Delvinë, Sarandë a Vlorë, jeho hlavné mesto je Vlorë. Časť obyvateľstva tvorí grécka menšina. Vloreské západné a južné pobrežie tvorí súčasť Otrantského prielivu, a ďalej na juh má krátku hranicu s Gréckom. Vnútroštátne hranice má s krajmi: Fier: sever Gjirokastër: východ Kategória:Kraje v Albánsku
Obyvateľstvo Obyvatesľvo tvoria z 90% Taliani-Friuláni, ktorí rozprávajú friulánskym jazykom, čo je samostatný románsky jazyk. Menšiny tvoria rôzni prisťahovalci, Slovinci, Rumuni, Albánci, Srbi, Indovia a Afričania.
Dnes Časť obyvateľstva, hlavne starší stále používa slovanský jazyk, potomkovia Pontských Grékov používajú pontskú gréčtinu. Florina, spoločne s mestom Edessa sú mestá s najväčšou koncentráciou Gréckych Slovanov. Mesto je známe svojou tradičnou chuťovkou, tzv. Florinské papriky ( Piperia Florinis ), čo sú v olivovom oleji nakladané červené papriky. Kategória:Mestá v Grécku
Valónsko môže byť: všeobecne: územie obývané Valónmi, teda jazykové územie v Belgicku a Francúzsku, pozri Valóni Valónsky región a jemu zodpovedajúce územie len francúzsky hovoriaca časť Valónskeho regiónu alebo celého Belgicka (t. j. Francúzske spoločenstvo Belgicka)
Administratívne členenie Valencia sa od 30. novembra 1833 člení na 3 provincie: Castellón Valencia Alicante
Pozri aj  Dejiny Arménska Arménske kniežatstvo v Kilikii Karské kráľovstvo Zakharjanovci Kommagenské kráľovstvo Vaspurakanské kráľovstvo Sjunikské kráľovstvo Bachkské kráľovstvo Osroéné Arcachské kráľovstvo Arménsky emirát Arménska satrapia Lorijské kráľovstvo
va Vadžet · Val obrov · Valasi (severné Karpaty) · Valašská kolonizácia · Valašské právo · Valašsko (Rumunsko) · Valdénstvo · Valentina Vladimirovna Tereškovová · Valentinianus III. · Valentinián I. · Valentinos Egyptský · Valentín Ecchius · Valentín I. Druget · Valerián (cisár) · Valerij Alexejevič Čudinov · Valerij Jakovlevič Briusov · Valerius Aedituus · Valerius Antias · Valerius Babrius · Valerius Flaccus · Valerius Maximus · Valéry Giscard d’Estaing · Valgaš · Vallia · Valoisovci · Van Gogh Museum · Vannius · Vardarské Macedónsko · Varšavské geto · Varšavské kniežatstvo · Varšavské povstanie · Varuna · Vasa Pelagić · Vasil Biľak · Vasil Kolarov · Vasilij Danilovič Sokolovskij · Vasilij Grigorievič Zajcev · Vasilij Ivanovič Čujkov · Vasilij Ivanovič Petrov · Vasilij Konstantinovič Bľucher · Vasiľ I. (Polacké kniežatstvo) · Vata (vodca povstania) · Vatikánsky kódex · Vatra zvrchovanosti · Vavrinec (učeník Cyrila a Metoda) · Vavrinec Čaplovič · Vavrinec Tóth · Vavro Šrobár · Vazul
Valdajská pahorkatina (-slovenský normovaný názov; staršie Valdajská vrchovina , zastarano Valdajské vrchy, Valdajské pohorie, Alaunská vysočina, Alaunské vrchy, Volchonský les ; rus.: Валдайская возвышенность - Valdajskaja vozvyšennosť , alebo Валдай - Valdaj ) je pahorkatina severozápadnej časti centrálneho Ruska, s najvyšším vrchom Vyšnij Voločok (346,9 m).
Turkménsko (–normovaný názov; staršie, t. j. najmä pred vznikom dnešného štátu: Turkménia alebo Turkmenistan ) je štát v Strednej Ázii. Hraničí s Afganistanom, Iránom, Uzbekistanom a Kazachstanom. Je bývalou zväzovou republikou Sovietskeho zväzu a členom Spoločenstva nezávislých štátov.
Prírodné podmienky Povrch Arménska je hornatý. Priemerná nadmorská výška je Prevažná väčšina územia leží vo výškach nad Republika sa rozprestiera v Arménskej vysočine – pokračovaní Anatólskej plošiny, obkolesenej horami Malého Kaukazu. Horské chrbty sa striedajú s plošinami ležiacimi vo výške 1 400 – , respektíve s nižšie položenými rovinami. Podobne ako okolité oblasti je súčasťou alpsko-himalájskej sústavy. Krajina je bohatá na medené a medeno-molybdénové rudy, nefelíny (surovina na výrobu hliníka) a pyrit. Bohaté sú aj zásoby stavebných surovín. Podnebie je kontinentálne a suché. Poľnohospodárska pôda sa musí umelo zavlažovať. Hlavnou riečnou tepnou je rieka Araks, tvoriaca hranicu s Tureckom. Významné jazero Sevan je dôležitým rezervoárom vody pre priemysel a poľnohospodárstvo.
Arménska republika získala nezávislosť 23. augusta 1990, keď Najvyšší soviet Arménskej sovietskej socialistickej republiky prijal deklaráciu o nezávislosti. Zároveň došlo k zmene názvu štátu na Arménsku republiku a boli zavedené štátne symboly a hymna z roku 1920. 23. septembra 1990 bola vyhlásená nezávislosť republiky.
Arménske kniežatstvo v Kilikii (niekedy spolu s obdobím Arménskeho kráľovstva v Kilikii označované aj ako Malé Arménsko alebo aj ako Malá Arménia ) bol stredoveký feudálny štát, dedičná monarchia rozprestierajúca sa na území dnešného Turecka v Malej Ázii v Kilikii. Na čele kniežatstva stála dynastia Rubenovcov. Kniežatstvo zohralo významnú úlohu v križiackych dejinách a podporilo vznik susedných križiackych štátov, najmä Edesského grófstva a Antiochijského kniežatstva. Najväčší rozkvet kniežatstva nastal počas vlády posledného vládcu Levona II. (v kniežatstve vládol v rokoch 11871198), ktorý kilikijské územie zväčšil a vďaka podpore rímsko-nemeckého cisára Fridricha I. Barbarossu a jeho syna Henricha VI. získal kráľovskú korunu. Kniežatstvo sa tak stalo Kilikijským kráľovstvom.
Arménske kráľovstvo môže byť: staroveké Arménske kráľovstvo, pozri Arménske kráľovstvo (starovek) stredoveké kráľovstvo Bagratovcov, pozri Anijské kráľovstvo stredoveké kráľovstvo v Kilikii, pozri Arménske kráľovstvo v Kilikii
Adžarsko (gruz. Ačaretis ), oficiálne Adžarská autonómna republika , je jedna z dvoch gruzínskych autonómnych republík. Rozkladá sa na juhozápade krajiny pri Čiernom mori, na juhu susedí s Tureckom. Administratívnym a hospodárskym centrom tejto republiky je prístavné mesto Batumi.
Podobne postavený zákon, ktorý pojem  amorálnosti ponecháva na subjektívne definovanie, však mohol byť rôznymi puritánskymi združeniami, ktoré mali svoje zastúpenie v  kongrese, zneužitý a účelovo použitý. A zneužívaný aj skutočne bol. Prvým človekom odsúdeným podľa tohto zákona bol majster v ťažkej váhe, boxer Jack Johnson, ktorý prehovoril jednu ženu aby odišla z verejného domu a žila sním v inom štáte. Napriek tomu, že si ju vzal za ženu, bol odsúdený na jeden rok. Vážne bola poškodená aj povesť a kariéra jedného z priekopníkov sociológie  William I. Thomas. Bol obvinený, že sa stýka s manželkou armádneho dôstojníka, ktorý v tom čase slúžil vo Francúzsku. Charlie Chaplin  z dôvodov, že sa voči nemu chystalo použitie Mannovho zákona, opustil USA a v roku 1950 sa usadil vo  Švajčiarsku.
Nevedomosť a právo V morálnom a trestno-právnom kontexte je v súvislosti s úmyselnou ignoranciou známa veta „ Ignorantia juris non excusat “ („Neznalosť zákona neospravedlňuje“), poukazujúca na to, že neznalosť zákona, resp. nevedomosť o následkoch trestného činu alebo o trestnom čine samotnom nie je poľahčujúcou okolnosťou svedčiacou o nevine. Touto vetou sa preto pobáda k prijatiu zodpovednosti za svoje skutky a správanie.
Významné osobnosti postihnuté Mannovým zákonom  Chuck Berry - hudobník Charlie Chaplin - herec Rex Ingram - herec Jack Johnson - boxer William I. Thomas - sociológ Frank Lloyd Wright - architekt Charles Manson - vodca zločineckej skupiny známej ako „Rodina“ (The Family), ktorá mala na svedomí niekoľko brutálnych vrážd, medzi nimi aj Sharon Tate, manželku režiséra Romana Polanského Kategória:Právne predpisy v USA
Paul Thomas Mann ( 6. jún 1875, Lübeck, Nemecká ríša – † 12. august 1955, Zürich, Švajčiarsko) bol nemecký spisovateľ, filantrop a esejista prvej polovice 20. storočia. V roku 1929 získal Nobelovu cenu za literatúru. Brat spisovateľa Heinricha Manna (1871 – 1950) a menej významného Carla Victora Manna (1890 – 1949), otec spisovateľov Klausa Manna (1906 – 1949) a Golo Manna (1909 – 1994). V menšej miere sa stali významnými rovnako dcéry Erika Mannová (1905 – 1969), Monika Mannová (1910 – 1992) a Elisabeth Mannová-Borgeseová (1918 – 2002) a rovnako vnuk Fridolin Mann ( 1940). Veľa ďalších rodinných príslušníkov získalo určitý význam ako vzory pre postavy v niektorých Mannových románoch.
Pozri aj  Klaiberov zákon Moorov zákon Rockov zákon
Väzenské podmienky Manningová bola držaná v zariadení s maximálnym strážením a súčasne v režime POI (Prevention of Injury - prevencia zranenia), pomocou ktorého možno väzňom alebo chovancom obmedziť pohyb, kontakt s ostatnými ľuďmi a kontrolovať spánkový režim. Bola na samotke v malej cele (1,83 × 2,66 metra) 23 hodín denne, bez povolenia návštev (ani rodinných príslušníkov - výnimkou počas posledných mesiacov bolo niekoľko návštev jej právnika a jej kamaráta a dôverníka, Davida Housa). V rámci väzenského režimu má Manningová budíček o 5. hodine ráno a až do 8. hodiny večer mala zakázané spať. Mala zakázané v cele cvičiť. Podľa Manningovej právneho zástupcu a psychológa nebol takýto režim nevyhnutný. Podmienky, v ktorých bola Manningová zadržiavaná, budili pozornosť médií, a tie ich označovali za "extrémne", "nehumánne", "hanebné" a tiež, ako formu mučenia. V súvislosti s Chelsea Manningovou sa objavuje aj spojenie "politický väzeň", spolu so správou, že podmienky väznenia bude na základe formálnej sťažnosti skúmať komisár OSN. Ten v marci 2012 zistil, že sa Spojené štáty na Manningovej dopustili mučenia, krutého a ponižujúceho zaobchádzania a porušenia prezumpcie neviny. V polovici decembra 2010 tlačový hovorca Pentagónu David LaPonde vyhlásil, že s Chelsea Manningovou je zaobchádzané ako s akýmkoľvek väzňom v zariadení s maximálnym strážením; že Manningová môže cvičiť, čítať tlač, prijímať návštevy a jednu hodinu denne sledovať televíziu. Manningovej priateľ a dôverník, David House, ktorý mal o týždeň neskôr v rozhovore pre MSNBC príležitosť hovoriť o podmienkach jej zadržiavania, toto vyhlásenie vo všetkých bodoch poprel a dodal, že nedostatok cvičenia a duševná stimulácia sa začína prejavovať na jej zdraví aj psychike. V rozhovore tiež poznamenal, že jediný zdroj jej zadržania a dlhého väznenia je veľmi nedôveryhodný (poukázal na nútený pobyt Adriana Lamo na psychiatrickej liečebni, kde bol od 28. apríla do 7. mája 2010, krátko pred Manningovým zadržaním) a že nič nenaznačuje tomu, že by spojenie medzi Manningom a zakladateľom WikiLeaks, Julianom Assangeom vôbec existovalo. 25. januára 2011 vyšetrovatelia americkej armády konštatovali, že sa im nepodarilo nájsť dôkazy spájajúce Manning s Assangeom (z čoho okrem iného vyplýva, že nemajú možnosť stíhať Assangeho za prezradenie amerických diplomatických depeší). Súčasne s tým bol Manningovi zrušený režim Prevention of Injury . 10. apríla podpísalo 250 prominentných amerických právnikov protest proti spôsobu akým sa zaobchádza s Bradleyom Manningom. Medzi nimi aj Laurence Tribe, profesor Harvardovej univerzity, považovaný za najväčšiu liberálnu autoritu v USA na ústavné právo (učil o.i. aj Baracka Obamu), ktorého názorom je, že toto zaobchádzanie je "nielenže hanebné, ale tiež protiústavné". 8. apríla 2011 si veliteľ väznice vyžiadal hlásenia o väzenských podmienkach Manninga a zistil početné pochybenia, ktoré sa následne snažil skryť.
Obrázok:Karl-Brandt.jpg|250px|náhľad|Karl Brandt, osobný lekár Adolfa Hitlera, symbol nacistických sadistických experimentoch prevádzaných na ľudskej rase Norimberský lekársky proces ( Doctors´ Trial , oficiálne United States of America v. Karl Brandt, et al. ) bol súdny proces s nacistickými lekármi Tretej ríše, ktorý pred a počas druhej svetovej vojny vykonávali sadistické pokusy a experimenty zväčša na telesne a duševne postihnutých ľuďoch, alebo na väzňoch koncentračných táborov. Bol to prvý z 12 neskorších procesov, ktorých účelom bolo potrestania zodpovedných za zločiny spáchané v rámci Tretej ríše. Podobne ako Norimberský proces s nacistickými pohlavármi, aj tento tribunál zasadal v nemeckom meste Norimberg. Nekonal sa pred medzinárodným súdnym tribunálom ako tomu bolo v prípade Norimberského procesu, ale pred vojenským tribunálom Spojených štátov amerických. Proces prebiehal od októbra 1946 do augusta 1947 a z 23 obžalovaných až 20-ti obžalovaní boli lekármi. Boli súdení predovšetkým za nacistické experimenty na ľuďoch a za masové vraždy pod zámienkou eutanázie . Najznámejší nacistický lekár Josef Mengele sa zatknutiu úspešne vyhol a ušiel do Južnej Ameriky. Obvinenia Obvinenia voči obžalovaným boli zhrnuté do 4 bodov: 1. Účasť na spáchaní vojnových zločinov a zločinov proti ľudskosti podľa bodu 2. a 3. 2. Vojnové zločiny - medicínske experimenty, prevádzané bez súhlasu dotyčných subjektov, na vojnových zajatcoch a civilistoch okupovaných krajín, ktoré boli sprevádzané vraždami, brutalitou, mučením, krutosťou a inými neľudskými činmi. 3. Zločiny proti ľudskosti spáchané podľa bodu 2. aj na príslušníkoch Nemecka. 4. Členstvo v organizácii Waffen-SS
Dôsledky Norimberský proces umožnil vznik precedensu a právneho rámca, podľa ktorého boli súdení ďalší vojnoví zločinci druhej svetovej vojny, ako aj vojnové zločiny neskorších období. Ustanovil osobnú zodpovednosť jednotlivcov za vojnové zverstvá, genocídu, vážne vojnové zločiny a zločiny proti ľudskosti. V nasledujúcom období boli uskutočnené procesy s ďalšími osobami z radov nemeckej armády, nacistickými lekármi, príslušníkmi SS atď. Len v rámci americkej okupačnej zóny sa jednalo o 12 procesov, ktoré sú známe ako následné norimberské procesy. Jeden z najznámejších z nich bol norimberský lekársky proces. Tribunál urýchlil ďalší rozvoj zásad medzinárodného trestného práva a medzinárodného humanitárneho práva, zavedenie Dohovoru o genocíde z roku 1948, Ženevského dohovoru z roku 1949 a Ženevského protokol z roku 1977. Ovplyvnil tiež stanovy Medzinárodného trestného tribunálu pre bývalú Juhosláviu a pre Rwandu. V priebehu vyšetrovania začali pri výpovediach svedkov ako boli Eichmannovi spolupracovníci, medzi nimi napr. Dieter Wisliceny, vychádzať najavo detaily a pravda o masovom a systematickom vraždení Židov. Eichmann, jeden z hlavných organizátorov vraždenia Židov, v tej dobe žil v ilegalite v Argentíne a bol vypátraný izraelskou tajnou službou až roku 1960. Podobný proces sa konal tiež v Japonsku – Tokijský proces.
Zneužívanie zákona Podobne postavený zákon, ktorý pojem amorálnosti ponecháva na subjektívne definovanie, však mohol byť rôznymi puritánskymi združeniami, ktoré mali svoje zastúpenie v kongrese, zneužitý a účelovo použitý. A zneužívaný aj skutočne bol. Prvým človekom odsúdeným podľa tohto zákona bol majster v ťažkej váhe, boxer Jack Johnson, ktorý prehovoril jednu ženu aby odišla z verejného domu a žila sním v inom štáte. Napriek tomu, že si ju vzal za ženu, bol odsúdený na jeden rok. Vážne bola poškodená aj povesť a kariéra jedného z priekopníkov sociológie William I. Thomas. Bol obvinený, že sa stýka s manželkou armádneho dôstojníka, ktorý v tom čase slúžil vo Francúzsku. Charlie Chaplin z dôvodov, že sa voči nemu chystalo použitie Mannovho zákona, opustil USA a v roku 1950 sa usadil vo Švajčiarsku.
Mladosť Súbor:Mannerheim siblings.jpg|náhľad|190px|vľavo|Budúci maršal (vpravo) so svojimi súrodencami. Uprostred baronessa Sophie Mannerheimová, zakladateľka moderného ošetrovateľstva vo Fínsku. Mannerheim pochádzal z významného šľachtického rodu Mannerheimovcov. Jeho starý otec, gróf Carl Gustaf Mannerheim, bol významný entomológ a sudca a jeho otec, gróf Carl Robert Mannerheim, neúspešný obchodník, ktorý zbankrotoval a krátko po narodení Carla Gustava rodinu opustil a odišiel do Paríža, kde sa živil ako umelec. Matka Carla Gustafa, Hedvig Charlotta (Hélène) von Julin, bola dcérou obchodníka. Ako v poradí tretí syn grófa dostal po narodení titul barón (po fínsky Vapaaherra , po švédsky Friherre ). Detstvo prežil na rodinnom zámku Louhisaari Manor, ktorý ale v roku 1880 musela rodina predať, aby pokryla najväčšie otcove dlhy. Roku 1881 zomrela Mannerheimova matka a dozor nad siedmimi deťmi prevzal strýko z matkinej strany, Albert von Julin. V roku 1882 pätnásťročného Carla Gustafa poslali do Kadetnej škole v Hamine. V roku 1886 ho zo školy vylúčili kvôli porušeniu disciplíny. Potom študoval na súkromnom lýceu v Helsinkách a keď v júni 1887 zložil prijímacie skúšky na univerzitu, nastúpil ako dvadsaťročný na Nikolajevského jazdeckú školu v Petrohrade. Po absolvovaní (1889) dostal hodnosť korneta a umiestnili ho v radách jazdeckého pluku, ktorý pôsobil v Poľsku, kde čakal, kým sa uvoľní miesto v rytierskej garde.
Pôvod termínu kánonické právo Termín kánonický pochádza z gréckeho výrazu kánon, ktoré označovalo šnúru ( canna ) na meranie rovnosti uhlov pri stavbe domu (olovnica), a teda normu správnosti a želaného výsledku. V rámci kresťanstva sa termín začal používať od 4. storočia,, keď cirkevné koncily termínom kanón ekklesiastikós označovali disciplinárne normy. Ako terminus technicus sa pojem kánonické právo vyskytuje až od 12. storočia. Prvýkrát ho pravdepodobne použil dekrétista Štefan z Tournay.
Hodnotenie a odkaz Hodnotenie činnosti a života Johna Browna bolo rozporuplné už za jeho života a takým zostalo doteraz. Na jednej strane bojoval za ušľachtilý cieľ (oslobodenie otrokov), na druhej sa nerozpakoval použiť násilné a protizákonné prostriedky. Pre mnohých je dokonca prototypom idealistického teroristu 20. storočia. Pre väčšinu Američanov je však národným hrdinom a martýrom, ktorý aj po smrti volá svojich nasledovateľov do ďalšieho boja. V každom prípade jeho útok na zbrojnicu v Harpers Ferry vo Virgínii, proces a poprava boli prológom k Americkej občianskej vojne.
Začiatky Johnson sa narodil v meste Flat Creek, Missouri. Jeho otec bol farmár, jeho mama kaderníčka. Keď mal 6 rokov, jeho rodina sa presťahovala z Missouri do Wichitu v Kansase. V roku 1967 maturoval na škole South High School vo Wichite a začal navštevovať Kansaskú univerzitu v meste Lawrence, štát Kansas. Don Johnson má anglický pôvod. Neskôr v roku 1960, bol jeden z mužských súťažiacich v populárnej televíznej show "The Dating Game".
Zdravie Počas celého detstva a dospievania John prekonal azda všetky možné detské choroby. S menšími či väčšími prestávkami v mladosti mal zdravotné problémy takmer stále, napr. kolitídu. Neskôr mu lekári diagnostikovali Addisonovu chorobu, ktorá mu ničila imunitný systém – pravdepodobne ako následok liečby kolitídy kortikoidmi. Dlho sa myslelo, že problémy s chrbticou mal zo zranenia vo vojne. V skutočnosti to bol pravdepodobne tiež následok liečby kolitídy steroidmi (ťažká osteoporóza, zlomené 3 stavce). Známy je jeho citát: Život je nespravodlivý... Už menej známe je jeho pokračovanie: ... Niektorí ľudia sú chorí a iní zdraví. (Aj jeho zdravotnému stavu a životu v bolestiach sa pripisuje podiel na jeho zmysle pre spravodlivosť a podporu znevýhodnených ľudí, napr. práva černochov, snaha o zvýšenie minimálnej mzdy, zavedenie zdravotného programu pre starých ľudí a pod.).
Iné významy  Henry Brandon, Baron Brandon of Oakbrook, britský sudca
Životopis Študoval na Pembroke College v Oxforde, avšak po necelom roku musel štúdia kvôli nedostatku finančných prostriedkov opustiť. Potom pracoval ako učiteľ, prekladal (napr. báseň Mesiáš od Alexandra Popea do latinčiny) a prispieval aj do novín ( Birmingham Journal ). Neskôr sa presťahoval do Londýna a začal pracovať ako novinár pre prvý časopis na svete - The Gentleman s Magazine . Čoskoro sa vydal na pole literatúry, a to vo všetkých možných žánroch - napísal knižný životopis básnika Richarda Savaga, vydal básnické zbierky London a The Vanity of Human Wishes a predstavil aj divadelnú hru Irene . Táto mnohostrannosť sa pre neho stala typickou. Využil ju aj vo svojom najväčšom diele, Slovníku anglického jazyka ( A Dictionary of the English Language ), ktorý vydal roku 1755, a na ktorom pracoval deväť rokov. Slovník mal ďalekosiahly vplyv na modernú angličtinu. Až do dokončenia Oxfordského slovníka ( Oxford English Dictionary ) o 150 rokov neskôr bolo Johnsonovo dielo najvýznamnejším britským slovníkom. Potom bol editorom komentovaných zozbieraných spisov Williama Shakespeara. Vydal tiež vo svojej dobe populárnu alegorickú mravoučnú novelu The History of Rasselas, Prince of Abissinia (1759). Jeho eseje publikované v novinách Universal Chronicle vyšli v populárnej zbierke The Idler (1760). Vydával aj vlastné periodiká ( The Rambler , The Adventurer ), avšak väčšinou ich neudržal dlho pri živote. V roku 1763 sa spriatelil s Jamesom Boswellom, ktorý sa stal jeho verným pobočníkom. Johnson popísal ich spoločné cesty v knihe A Journey to the Western Islands of Scotland . James Boswell o ňom neskôr napísal cenenú biografiu The Life of Samuel Johnson. Ku koncu života sa Johnson venoval biografiám najvýznamnejších anglických básnikov ( Lives of the Poets ). Bol veľmi zbožným anglikánom, oddaným toryovcom a veľkorysým filantropom. Jeho súčasníci svedčili o jeho zvláštnych spôsoboch a tikoch, dnešní bádatelia usudzujú, že zrejme trpel Touretteovým syndrómom, v Johnsonovej dobe neznámym. V Anglicku sa postava Samuela Johnsona stala symbolom celého 18. storočia. Bol pochovaný vo Westminsterskom opátstve.
Rodina  V 22 rokoch mal Johnson štvorročný vzťah so 14-ročnou Melanie Griffith, s ktorou sa spolu objavili vo filme The Harrad Experiment . Bol s ňou dvakrát ženatý (najskôr v roku 1976 a potom v rokoch 1989-1996). 29. apríla 1999 sa oženil s učiteľkou Kelley Phleger. Johnson žil tiež s Pamelou Millerovou v roku 1970. Od roku 1981 do roku 1985 zase s Patti D Arbanvillovou. Johnson mal vzťah aj s Barbrou Streisandovou. Zložil s ňou aj pesničku s názvom "Till I Loved You". V roku 1996 mal Johnson vzťah s Jeanne Andersonovou. Don Johnson má 5 detí: S D Arbanvillovou, syna Jessa Wayna Johnsona ( 7. december 1982) S Griffithovou, dcéru Dakotu Mayi Johnsonovú ( 4. október 1989) S Phlegerovou, dcéru Atherton Grace Johnsonovú ( 28. december 1999), a dvoch synov, Jaspera Breckinridge Johnsona ( 6. jún, 2002) a Deacona Johnsona ( 29. apríl 2006).
Paul Johnson môže byť: Paul Johnson (filantrop) Paul Johnson (futbalista) Paul Johnson (historik) Paul Johnson (hokejista) Paul Johnson (hráč squashu) Paul Johnson (hudobník), Chicago Paul Johnson (americký politik), bývalý starosta Phoenixu v Arizone Paul Johnson (kanadský politik) Paul Johnson (producent), Chicago Paul Johnson (tanečník), v Manchestri v UK Paul Johnson (umelec) Paul Marshall Johnson, Jr., zavraždený rukojemník
Herecká kariéra Johnson študoval drámu na Americkom divadelnom konzervatóriu. Jeho prvá väčšia úloha, ktorú získal bola v roku 1969 divadelnej produkcii "Osud a Ľudské oči" v ktorej hral hlavnú úlohu. Vedený týmto úspechom sa v roku 1970 objavil vo filme "Magická záhrada Stanleyho Sweethearta" . Odvtedy pokračoval v hraní divadlách, vo filme a v televízií bez prestávky až kým sa nestal mediálne známym. Jeho významné filmy tohoto obdobia boli The Harrad Experiment (1973) a Chlapec a jeho pes (1975).
Andrew Johnson ( 29. december 1808, Raleigh, Severná Karolína, USA – † 31. júl 1875, Elizabethton, Tennessee) bol 16. viceprezident a 17. prezident Spojených štátov. Ujal sa funkcie prezidenta po atentáte na prezidenta Abrahama Lincolna.
Životopis Pochádzal z rodiny drobného šľachtica. O prvých 40 rokoch jeho života sa nevie veľa, pretože prežili iba štyri jeho osobné listy, spolu so zhrnutím prejavu, ktorý predniesol v roku 1628. V rokoch 1628 – 1629 a 1640 – 1642 bol členom parlamentu. V rokoch 1642 - 1648 viedol občiansku vojnu medzi kráľom Karolom I. a parlamentom. Parlament vo vojne zvíťazil. Kráľ bol popravený ako "zradca národa". Vtedy v Anglicku na chvíľu vládol parlament. Ten však nebol jednotný, a preto ho Oliver Cromwell rozpustil a začal vládnuť ako lord protektor (diktátor). Zomrel na maláriu, ktorou sa nakazil v Írsku, a obličkové kamene. Krátko predtým zomrela jeho obľúbená dcéra Elisabeth. Cromwellov syn Richard bol ako jeho nástupca neúspešný, preto v apríli 1659 rezignoval a odišiel do exilu do Paríža. V roku 1660 zasadol na trón syn popraveného kráľa, Karol II.
Vzťah ku Kataríne Parrovej V roku 1543 zomrel Ján Nevill, tretí barón z Latymeru a zostala po ňom vdova, Katarína Parrová. Thomas netajil svoju náklonnosť ku Kataríne. Nanešťastie pre Thomasa, Henrich VIII. sa o Katarínu tiež začal zaujímať ako o svoju možnú manželku. Nakoniec sa s ňou oženil - očarila ho jej dôstojnosť a inteligencia. Žiarlivý Thomas sa Kataríny nechcel vzdať, a tak ho kráľ poslal na diplomatickú misiu do Holandska. Thomas sa stal v roku 1544 hlavným vojenským veliteľom a o rok neskôr, v roku 1545 sa stal lordom Wardenom z Cinque Ports. Niekoľko mesiacov pred kráľovou smrťou sa vrátil na kráľovský dvor a zistil, že jeho brat Eduard sa stal lordom protektorom Anglicka, čo znamenalo, že sa stal vládcom kráľovstva ako regent jeho synovca, Henrichovho maloletého syna a následníka trónu, malého Eduarda VI.. Ako odškodnenie, že ho Henrich nespomenul vo svojej poslednej vôli, získal Thomas titul barón Seymour zo Sudeley. Thomas však túžil po niečom inom - chcel sa zbaviť svojho brata a nahradiť ho na poste lorda protektora. V januári 1547 kráľ Henrich VIII. zomrel a z Kataríny sa stala jedna z najbohatších žien v Anglicku. Hoci bol Thomas Seymour spájaný s Máriou Howardovou, vojvodkyňou z Richmondu, v čase kráľovej smrti stále nebol ženatý. Niektoré zdroje tvrdia, že sa Thomas plánoval oženiť s princeznou Máriou alebo princeznou Alžbetou, Henrichovými dcérami z prvých dvoch manželstiev. Podľa toho mal s Alžbetou aj určitý vzťah, ešte v čase jej mladosti. Dúfal tak, že sa prostredníctvom sobáša dostane k moci, no v tomto nebol úspešný. Nakoniec sa v apríli 1547 tajne oženil s Katarínou Parrovou, Alžbetinou opatrovníčkou, čo niektorí historici vnímajú ako pokus dostať sa bližšie k mladej princeznej. Mnohí ľudia si v tej dobe mysleli, že sa zobrali veľmi skoro po kráľovej smrti. Anna Stanhopeová, vojvodkyňa zo Somersetu, manželka Thomasovho brata Eduarda, nemala Katarínu a Thomasa v obľube a začala ľudí na kráľovskom dvore obracať proti nim. Dokonca zadržiavala kráľovské šperky, ktoré právom patrili Kataríne.
Životopis Bol ministrom spravodlivosti v Marylande (1827 - 1831), ministrom spravodlivosti USA (1831 - 1833), dočasným ministrom vojny (1831) a dočasným ministrom financií (1833 - 1834). 15. marca 1836 bol potvrdený ako predseda Najvyššieho súdu USA. Bol prvým katolíkom v tejto funkcii. Svoje najdlhšie a najdôležitejšie rozhodnutie učinil v spore Charles River Bridge vs. Warren Bridges . Súd pod jeho vedením prehlásil, že otroctvo má ústavnú ochranu. Do jeho rúk zložili prísahu títo prezidenti USA: 4. marec 1837 Martin van Buren 4. marec 1841 William Henry Harrison 4. marec 1845 James Knox Polk 4. marec 1849 Zachary Taylor 4. marec 1853 Franklin Pierce 4. marec 1857 James Buchanan 4. marec 1861 Abraham Lincoln
Narodenia  22. júl – George z Cambridgea, prvorodené dieťa princa Williama a jeho manželky Catherine Middletonovej
Thomasove nezákonne činy Thomas podplatil muža menom John Fowler, ktorý bol jeden z najbližších služobníkov kráľa Eduarda VI., aby od neho získal informácie, že kráľ sa často sťažoval, že nie je dostatočne financovaný. Thomas tajne posielal kráľovi peniaze, aby si získal jeho náklonnosť a začal otvorene nesúhlasiť s bratovou administratívnou politikou. Ako lord Velkoadmirál bol schopný kontrolovať anglické námorníctvo a otvorene žiadal ľudí o podporu v prípade štátneho prevratu. Hoci bol admirál, podporoval pirátstvo - zabezpečil pirátom bezpečnosť výmenou za ich korisť. Aby získal moc, bol ochotný a schopný spraviť čokoľvek. Thomas sa neskôr dozvedel o činoch sira Williama Sharingtona, hlavného pokladníka mincovne v Bristole, ktorý podvádzal pri vedení účtovných kníh a tak si zvyšoval osobný zisk. Thomas ho za to vydieral.
Súd a väzenie Všetci účastníci vrážd boli 1. decembra 1969 zadržaní a neskôr odsúdení na trest smrti. Podľa žalobcov chcel Manson vraždami rozpútať rasovú vojnu medzi bielymi a čiernymi Američanmi. V priebehu súdneho konania Charles Manson zostal verný svojmu štýlu. Často mal pred sudcom a porotou roztiahnuté ruky, skrížené nohy a zvesenú hlavu, znázorňujúc tak ukrižovaného Krista. Pred súdom dokonca prehlásil: Pokiaľ je potrebné násilie a strach, aby sa tej dolárovej spoločnosti otvorili oči, zosobnenie tohoto strachu môže byť meno Charles Manson . Vo väzení začal vyznávať nacistickú a rasistickú ideológiu. Na čelo si nechal vytetovať hákový kríž. V čase, keď prebiehalo odvolacie konanie bol výkon trestu smrti v roku 1972 Najvyšším súdom USA a potom aj Najvyšším súdom štátu Kalifornia zastavený. Z tohoto dôvodu bol trest členom Mansonovej Rodiny zmenený na doživotné väzenie. Nikto nebol doposiaľ prepustený. Súd dvanásťkrát zamietol Mansonovu žiadosť o predčasné prepustenie. Spolu s ním boli na doživotie odsúdení štyria jeho stúpenci - tri ženy a jeden muž. Iná členka Rodiny Lynette Frommeová sa síce vrážd priamo nezúčastňovala, ale preslávila sa neskôr pokusom o spáchanie atentátu na Geralda Forda. Za svoj čin bola odsúdená na trest smrti.
Thomasov pád Thomas Seymour Koncom roku 1548, boli Thomasove plány nahlásené informátormi Tajnej Rade ( the Privy Council ). Začalo sa vyšetrovanie bristolskej mincovne a Sharington sa priznal k podvodom, a tak sa prišlo aj na Thomasove nekalé praktiky. Jeho brat Eduard, vojvoda zo Somersetu chcel dať Thomasovi možnosť zúčastniť sa zasadania a vysvetliť dôvod svojich činností. Thomas však na zasadnutie neprišiel a vytvoril plán na únos kráľa. V noci 16. januára 1549, sa Thomas vkradol do kráľových komnát na Hampton Court Palace. Vstúpil do súkromných záhrad a zobudil jedného z kráľových psov. Psie štekanie privolalo osobnú stráž kráľa a Thomas bol zatknutý a odvedený do Toweru. 18. januára poslala Rada agentov k všetkým, ktorí by mohli byť akokoľvek spojení s Thomasom, vrátane princeznej Alžbety, ktorá bola teraz podozrivá z intímneho vzťahu s Thomasom a dokonca, že s ním bola tehotná. Tiež ju upodozrievali, že bola zapojená do jeho plánu získať trón od jej nevlastného brata, Eduarda VI.
Poprava 22. februára ho Rada oficiálne obvinila z vlastizrady. Jeho brat, Eduard Seymour, sa snažil spomaliť podpísanie rozsudku smrti a žiadal, aby Rada dala toto rozhodnutie podpísať Eduardovi VI. 20. marca 1549 bol Thomas Seymour popravený na Toweri. Jeho dcéra Mária Seymourová, ktorú mal s Katarínou Parrovou, bola umiestnená do výchovy Kataríny Brandonovej, vojvodkyne zo Suffolku. Márii by malo zostať všetko bohatstvo, ale jej matka, ktorá zomrela pri jej pôrode, odkázala všetok svoj majetok Thomasovi, ale Thomasovi bol po poprave zobraný všetok majetok, vrátane dedičstva po Kataríne. Mária zomrela pravdepodobne ešte ako dieťa - vo veku dvoch rokov, kedy sa strácajú historické záznamy o nej. Titul barón zo Sudeley bol prenechaný bratovi Kataríny Parrovej, Williamovi.
Politika Politicky bol zástanca liberalizmu a odporca teórie zvrchovanosti ľudu. Podľa jeho názoru slobodu zabezpečovala iba rovnováha mocí. Doktrínu rovnosti považoval za ohrozenie tejto rovnováhy. Bol dôverník ministerského predsedu Spojeného kráľovstva Williama E. Gladstonea, dvoran kráľovnej Viktórie a poslanec za Liberálnu stranu. Patril k popredným odporcom vyhlásenia pápežskej neomylnosti v roku 1870 a ostrým kritikom autoritárskeho nacionalizmu.
Prvé pokusy spojiť špeciálnu teóriu relativity s kvantovou mechanikou viedli k nahradeniu Schrödingerovej rovnice Kleinovou-Gordonovou rovnicou alebo Diracovou rovnicou. Tieto teórie boli úspešné tým, že vysvetlili veľa experimentálne získaných výsledkov. Mali však určité nedostatky, pretože nezahŕňali popis relativistického vytvorenia častice a jej anihilácie. Úplná relativistická kvantová teória vyžadovala sformulovanie kvantovej teórie poľa. Prvou kvantovou teóriou poľa je kvantová elektrodynamika, ktorá poskytuje úplný kvantový popis elektromagnetickej interakcie.
Jednotná teória poľa je ambiciózny pokus o jednotný výklad rôznych dnes známych polí, ako je elektromagnetické alebo gravitačné. Po skoncipovaní Všeobecnej teórie relativity Einstein pracoval na Jednotnej teórii poľa, ale bez úspechu. Existujú pokusy o zjednotenie výkladu pôsobenia interakcií (gravitácia, rotácia, elektrická, magnetická, silná, slabá a čas) v poliach (priestorové, elektromagnetické, časticové): Kategória:Teoretická fyzika
Vedecké výsledky Heisenbergov princíp neurčitosti špecifikuje isté teoretické hranice ľudskej schopnosti vykonávať vedecké merania. Podľa princípu neurčitosti ani zdokonalenie meracieho prístroja nedovolí získať presné výsledky. K praktickému využitiu kvantovej mechaniky patria elektrónové mikroskopy, lasery, tranzistory, uplatnenie našla i v jadrovej a atómovej energii, tvorí základ spektroskopie a bohato sa uplatňuje i v astronómii a chémii. Využíva sa aj v teoretickom skúmaní ako sú vlastnosti kvapalného hélia, vnútorná konštitúcia hviezd, feromagnetizmus a rádioaktivita. Podľa jeho kvantového mechanického modelu nie je možné spočítať (s rovnakou presnosťou) dráhu a rýchlosť elektrónov – čiže polohu a energiu – čo však už podľa nových znalostí v pôvodnej formulácii neplatí.
Formulácia princípu Kvantová teória popisuje hmotu spôsobom, ktorý nerozlišuje medzi časticami a vlnami tak, ako ich poznáme v klasickej mechanike. V určitých situáciach ale môžu prevládnuť buď vlnové alebo časticové charakteristiky hmoty. Ako príklad môžeme uviesť elektróny, ktoré tradične opisujeme ako častice. Ak ale necháme elektróny rozptyľovať na periodických štruktúrach s dostatočne malými atomárnymi vzdialenosťami, začnú tieto vykazovať vlnové vlastnosti (pozri aj Davissonov Germerov experiment). Hypotézu o časticovo-vlnovom dualizme formuloval prvý raz Louis de Broglie v roku 1924. Matematicky ju vyjadril tak, že každej častici pripísal vlnovú dĺžku s hodnotou :, pričom h je Planckova konštanta a p je hybnosť častice. Každej častici tak priradil vlnové vlastnosti. Naopak predchádzajúci vzorec umožňuje interpretovať spätne vlnenie ako časticu. Kategória:Kvantová mechanika Kategória:Kvantová fyzika Kategória:Vlny
: Tento článok predstavuje prístupné, menej technické uvedenie do danej problematiky. Pre hlavný článok o tejto téme pozri Kvantová mechanika Zľava doprava: Max Planck, Albert Einstein, Niels Bohr,Louis de Broglie, Max Born, Paul Dirac, Werner Heisenberg, Wolfgang Pauli, Erwin Schrödinger,Richard Feynman. Kvantová mechanika je súbor vedeckých princípov, ktoré popisujú správanie hmoty a jej interakcie s energiou na úrovni atómov a elementárnych častíc. Klasická fyzika popisuje hmotu a energiu na makroskopickej úrovni, ktorá zodpovedá každodenným ľudským skúsenostiam, vrátane astronomických telies. Aj keď je klasická fyzika kľúčová pre väčšinu moderných vied a technológií, tak na konci 19. storočia boli objavené makroskopické aj mikroskopické fyzikálne javy, ktoré klasická fyzika nedokáže vysvetliť. Práve tieto obmedzenia viedli k vzniku veľkej revolúcie vo fyzike, kvantovej fyzike. Tento článok popisuje objavenie týchto obmedzení vývoju základných konceptov kvantovej mechaniky. Niektoré koncepty kvantovej mechaniky sú zdanlivo nelogické a neintuitívne, pretože popisuje správanie, ktoré je veľmi odlišné od toho, ktoré popisuje klasická fyzika a ktoré každodenne zažívame. Slovami Richarda Feynmana: Kvantová mechanika sa zaoberá prírodou takou aká je – absurdnou. Mnoho druhov energie, ako napr. fotóny (diskrétne kvantá svetla), sa správajú v niektorých prípadoch ako častice a v iných ako vlnenie. Emisné spektrum objektov vyžarujúcich fotóny je nespojité a obsahuje iba určité frekvencie. Kvantová mechanika dokáže predpovedať energie, farby a spektrálne intenzity všetkých foriem elektromagnetického žiarenia. Kvantová mechanika tvrdí, že čím presnejšie zmeriame jednu veličinu (napr. presnú pozíciu častice), tým nepresnejší bude výsledok iného merania tej istej častice (napr. hybnosť). Inak povedané, ak najskôr zmeriame pozíciu a potom hybnosť, dostaneme iný výsledok ako keby sme najskôr merali hybnosť a potom pozíciu. Samotné uskutočnenie merania ovplyvňuje výsledok merania.
Základný prehľad Slovo kvantum pochádza z latinčiny a znamená „ako veľa“, „ako veľmi“, „koľko“, „pokiaľ“. V kvantovej mechanike pomenúva diskrétny charakter niektorých fyzikálnych veličín ako je napríklad energia atómu. Kvantová mechanika je nevyhnutná pre vysvetlenie javov takých vedeckých odvetví ako chémia, fyzika kondenzovaného stavu, fyzika pevných látok, atómová fyzika, molekulárna fyzika, počítačová chémia, počítačová fyzika, kvantová chémia, časticová fyzika, jadrová chémia a jadrová fyzika. Základy kvantovej mechaniky položili v prvej polovici 20. storočia fyzici Max Planck, Albert Einstein, Niels Bohr, Werner Heisenberg, Erwin Schrödinger, Max Born, John von Neumann, Paul Dirac, Wolfgang Pauli a iní. Kvantová mechanika je nevyhnutná pre pochopenie správania sa systémov na atomárnej a subatomárnej úrovni. Napríklad, ak by klasická mechanika mala popisovať fungovanie atómu, elektrón by sa zrútil do atómového jadra, čo by znamenalo, že stabilné atómy by neexistovali. V skutočnosti elektróny za normálnych podmienok zaujímajú miesto na svojich orbitáloch, čo je v rozpore s predpoveďou klasickej teórie elektromagnetizmu. Vo formalizme kvantovej mechaniky je stav systému v danom čase popísaný komplexnou vlnovou funkciou alebo všeobecne elementami komplexného vektorového priestoru. Vlnová funkcia umožňuje vypočítať pravdepodobnosť, s akou budú experimentálne namerané hodnoty fyzikálnych veličín. Napríklad môžeme vypočítať pravdepodobnosť s akou sa bude elektrón nachádzať na určitom mieste od jadra atómu. Na rozdiel od klasickej fyziky, nie je možné určiť hodnoty konjugovaných premenných s ľubovoľnou presnosťou (príkladom takýchto premenných je dvojica hybnosť-poloha častice). Táto principiálna nemožnosť je vyjadrená princípom neurčitosti. K formulácii kvantovej mechaniky viedlo riešenie problému absolútne čierneho telesa. Po tom ako Max Planck v roku 1900 objavil, že energia elektromagnetických vĺn by mohla byť emitovaná a absorbovaná po kvantách, Albert Einstein rozvinul túto myšlienku ďalej. Ukázal, že svetlo by mohlo byť chápané ako prúd častíc (fotónov), ktorých energia je závislá od ich frekvencie. Táto predstava viedla ku predstave vlnovo-časticového dualizmu. Kvantová mechanika vysvetľuje a zakladá sa na fenoménoch, ktoré klasická fyzika nedokáže vysvetliť: i) kvantovanie niektorých fyzikálnych veličín, ii) vlnovo-časticový dualizmus, iii) princíp neurčitosti a iv) kvantové previazanie.
História História kvantovej mechaniky začala objavom katódového žiarenia Michaelom Faradayom v roku 1838, sformulovaním problémov ohľadne žiarenia čierneho telesa Gustavom Kirchhoffom v roku 1859, návrhom Ludwiga Boltzmanna v roku 1877, že energetické hladiny systému by mohli byť diskrétne a kvantovou hypotézou Maxa Plancka z roku 1900. Planckova hypotéza predpokladala, že energia je absorbovaná a emitovaná v množstvách, ktoré sú deliteľné diskrétnymi energetickými kvantami, pričom takéto kvantum bolo úmerné frekvencii žiarenia ν : : kde h je Planckova konštanta. Planck pri tom tvrdil, že toto je len aspekt procesov súvisiacich s absorpciou a emisiou a že to nemá nič spoločné s povahou šírenia žiarenia. Táto hypotéza však nevysvetľovala fotoelektrický jav, v ktorom dochádza k emisii elektrónov niektorými materiálmi vystavenými žiareniu určitej frekvencie. V roku 1905 Albert Einstein vychádzajúc z Planckovej hypotézy postuloval, že elektromagnetické žiarenie sa šíri po kvantách. V polovici leta roku 1925 Niels Bohr a Werner Heisenberg zverejnili výsledky, ktoré viedli k uzatvoreniu tzv. starej kvantovej teórie. Svetelné kvantá sa od roku 1926 začali nazývať fotónmi. Solvay konferencia v roku 1927 viedla k širokej akceptácii kvantovej teórie.