TUKE-KEMT/reranking-skquad huggingface dataset:
Časti a vznik Pozostáva z hlavnej budovy obklopenej štyrmi minaretmi, mešity na západe (čiže smerom k Mekke) a domu pre hostí na východe. Podľa prevažujúceho oficiálneho názoru je to mauzóleum, ktoré postavil Šáhdžahán na pamiatku svojej ženy Mumtázmahal (Ardžumand Banu Begumber). Podľa oficiálneho zápisu UNESCO sa stavba začala v roku 1631 a skončila roku 1648. Stavalo ju vyše 20 000 remeselníkov z celej južnej, strednej a východnej Ázie. Vraví sa, že na architektonickom stvárnení sa mali podieľať jeden Francúz a istý Benátčan. Zodpovedným architektom bol Usad Ahmad z Láhauru, starého hlavného mesta ríše mogulov. Stavebný materiál bol dopravený z celej Indie a Ázie. Použilo sa vyše 1000 slonov a 28 rôznych druhov drahokamov a polodrahokamov bolo zasadených do mramoru. Existuje však aj názor, že ide o prestavbu pôvodnej hinduistickej stavby, na čo by poukazovali podobné stavby (ktoré sú mimo Indie nie veľmi známe).
Rangiri Dambulu Viháraja (-po sinhálsky; doslova „Dambulský chrám /Dambulská svätyňa zlatej skaly“) alebo Dambulu Viháraja (-po sinhálsky; doslova „Dambulský chrám/Dambulská svätyňa“) je budhistický chrám ležiaci v centrálnej časti Srí Lanky neďaleko mesta Dambula (-po sinhálsky; po tamilsky Dambullaj). Chrám sa nachádza 148 km východne od Kolomba a 72 km severne od Kandy. Bol miestom bojov v rokoch 1919 a 1984. Je to jeden z najrozsiahlejších a najlepšie zachovaných jaskynných chrámov na Srí Lanke. Je tu veľké množstvo väčšinou budhistických nástenných malieb, ale i hinduistických sôch. V roku 1991 bol chrám zapísaný na zoznam svetového dedičstva UNESCO.
Charakteristika Mešita Imaret je postavená tzv. „klietkovým“ štýlom z pálených tehiel. Budova má symetrický krížový pôdorys. Pred vchodom sa nachádza arkádová predsieň, ktorú tvorí šesť masívnych stĺpov spojených v hornej časti celkovo piatimi ostro zakončenými arkádami. Nad samotným vchodom sa nachádza kamenná doska s nápisom označujúcim výstavbu mešity v rokoch 1444 – 1445. Nad predsieňpu sa nachádza päť pologuľovitých kupolí. Modlitebný salón sa skladá z dvoch miestností štvorcového pôdorysu a oltárnej časti na konci ktorej sa nachádza oltárna nika. Všetky tieto časti sú zoradené v jednej osi. Zvyšné ramená kríža mimo hlavnej osi sú taktiež štvorcového pôdorysu. Nad každým z kvadrátov sa taktiež nachádza pologuľovitá kupola so strechou pokrytou olovom. Kupola nad centrálnou loďou je položená na osemuholníkovom tambure. Interiér mešity je vyzdobený pestrými freskami, pričom väčšina z nich bola zhotovená v období po 17. storočí. V juhozápadnom uhle budovy sa nachádza minaret vyzdobený cikcakovitým okrasným plastickým reliéfom. V dvore mešity sa nachádza aj tzv. „ťurbe“ () (osmanský výraz pre hrobku určenú na uchovanie pozostatkov vyššieho náboženského, administratívneho alebo vojenského predstaviteľa), ktoré dal taktiež postaviť paša Šachbedin – nie je však isté, či je vo vnútri pochovaný priamo on, alebo jeho otec paša Lala Šachin.
Čung-jüan ta-fu (čínskym písmom 中原大佛 - doslova: Veľký Budha z Centrálnych rovín) je druhá najvyššia socha na svete. Nachádza sa v Číne v oblasti Fo-tu-šan, neďaleko mesta Pching-ting-šan v provincii Che-nan. Socha je vysoká 128 metrov, stojí na 22 metrov vysokom tróne a ten na 25 metrovej základni. 25 metrov vysoká základňa je položená na 15 metrov vysokej základni. Celá stavba je vysoká 208 metrov. V roku 2002, keď bola dokončená sa stala najvyššou na svete, predbehla japonskú Ušiku Daibucu. Pred jej dokončením bola najvyššou sochou Číny socha Veľký Budha v Ling-šane. Stavba stála 115 miliónov jüanov, čo je asi 13,5 milióna eur. Súbor:Height comparison of notable statues 01.jpg|left|thumb|Porovnanie sôch:1. Čung-jüan ta-fu, 2. Socha Slobody, 3. Matka vlasť volá, 4.Socha Krista Spasiteľa, 5. Dávid
Časová os Veža Jericha, najstaršia veža na svete Babylonská veža WSB TV Tower Od Do Názov Štát, mesto Výška 279 p. n. l. 1180 n. l. Alexandrijský maják Alexandria 122 m 1180 1240 Veža kláštora v Malmesbury Malmesbury 131,3 m 1240 1311 Veža starej Katedrály svätého Pavla Londýn 150 m 1311 1549 Veža Katedrály v Lincolne Lincoln 159,7 m 1549 1625 Veža kostola sv. Olafa Tallin 159 m 1625 1647 Veža kostola Panny Márie Stralsund 151 m 1647 1874 Veža Štrasburskej katedrály Štrasburg 142 m 1874 1876 Veža kostola sv. Mikuláša Hamburg 147 m 1876 1880 Veža katedrály v Rouene Rouen 151 m 1880 1889 Veža kolínskej katedrály Kolín nad Rýnom 157,38 m 1889 1958 Eiffelova veža Paríž 312,3 m 1958 1967 Tokijská veža Tokio 332,6 m 1967 1976 Ostankinská televízna veža Moskva 540,1 m 1976 2010 CN Tower Toronto 553,33 m 2010 2011 Canton Tower Kanton 600 m 2011 Tokyo Skytree Tokio 634 m
Prístupová cesta Zo železničnej stanice Štrbské Pleso sa k pomníku dostaneme chodníkom, ktorý vedie k horskému jazeru Štrbské pleso. Je jasne viditeľný hneď oproti penziónu Vila Marína, v ktorom žila slovenská poetka Maša Haľamová. Cesta k nemu okolo komplexu Kempinski, trvá asi 12 minút chôdze.
Socha môže byť: v širšom (novšom) zmysle: sochárske dielo v užšom (staršom) zmysle: len sochárske dielo zobrazujúce postavu človeka alebo zvieraťa, spravidla zo všetkých strán voľné v architektúre: (spravidla drevená) podpera s dvojitým horným koncom, pozri socha (architektúra)
Popis  Okolie Hora E-mej-šan na ktorej sa soch nachádza, patrí medzi štyri posvätné vrchy budhizmu. Prví obyvateľa sa tu usídlili už v dobe okolo 10 000 rokov pred Kr. Hora je bohatá na faunu i flóru a už v 1. storočí tu bol postavený budhistický chrám, ktorý bol vôbec prvým budhistickým chrámom v Číne. Postupne tu vzniklo dlhú dobu kvitnúce náboženské, najmä budhistické centrum sprevádzané stavbou rôzne veľkých chrámov i ďalších stavieb. Z viac než stovky chrámov sa ich do dnešných dní dochovalo okolo tridsať. Tie spoločne s Budhovou sochou priťahujú až desaťtisíce turistov zo sveta i Číny. Socha Detail hlavy Budhu značne obrastenej kvetenou (1984) Socha sa nachádza východne od Le-šanu pri sútoku riek Min-ťiang, Ta-tu a Čching-i a je obrátená smerom k západu. Nepredstavuje priamo Buddhu Šákjamuniho, zakladateľa buddhizmu, ale Buddhu Maitréju, nasledovníka Šákjamuniho, ktorý je v súčasnosti bódhisattvom a podľa budhistickej tradície sa stane Budhom budúceho veku. Uctievanie Maitréju bolo v Číne najmä medzi 4. – 7. storočím veľmi obľúbené, jeho vyobrazenia možno nájsť na jej celom území a lešanský Budha patrí medzi Maitréjove najveľkolepejšie stvárnenia. Dosahuje výšku 71 metrov, čo ho robí jednu z najväčších sôch Budhu na svete a zároveň svetovo najväčšiu sochu Maitréju. Približne o 18 metrov tak Budha presahoval väčšiu sochu z bamjánských Budhov, ktorí boli zničení v roku 2001. Hlava lešanského Budhu je vysoká 14,7 metra, široká 10 metrov a celá je pokrytá celkovo 1 021 krátkymi a zakrútenými, čierne sfarbenými vlasmi. Uši sú dlhé 7 metrov a majú predĺžené lalôčiky, čo jej jedným z mnohých znakov Budhu. Necht na palci sochy meria 1,5 metra. Budha je vytesaný v sede, má odkrytý hrudník a jeho ruky spočívajú na kolenách. Podľa niektorých odborníkov sa priamo v hrudníku sochy nachádza jaskyňa, ktorú chráni poklop umiestnený za dynastie Sung (960 – 1279). Po pravej strane sochy je dlhé, terasou zakončené schodisko po ktorom prakticky každý deň stúpa veľa turistov. Na severnej a južnej skalnej stene okolo sochy sa nachádza veľa výklenkov s budhistickými figúrami. Na ďalších stenách okolo Budhu je množstvo stromov a Budha vypadá akoby bol vsadený do hory. Medzi miestnymi obyvateľmi tak koluje príslovie „Hora je Budha, a Budha je hora“.
Veža Saint-Jacques Tour Saint-Jacques (po francúzsky; doslova Veža sv. Jakuba ) je neskorogotická veža v Paríži. Nachádza sa na malom námestí s parkovou úpravou v 4. obvode. Je vysoká 52 m a patrí k významným pamiatkam mesta. Od roku 1998 je zaradená na zozname svetového dedičstva UNESCO ako súčasť Svätojakubskej pútnickej cesty vo Francúzsku.
V roku 1581 po náboženskom spore v Csepregu sa obec pridala na stranu reformovanej kresťanskej cirkvi. Od roku 1608 spadala obec do tekovského seniorátu. V prvej polovici 19. storočia mali vyučovanie v obci na starosti tzv. čierni bratia, ktorí sa starali o majetky grófa Majlátha. Čierni bratia boli piaristi, ktorí sa starali o gymnázium v Leviciach. V roku 1868 došlo v obci k zriadeniu katolíckej ľudovej školy. V roku 1920 tu v 98 domoch žilo 258 obyvateľov, v obci stávala tiež vápenka. Počas druhej svetovej vojny bol Malý Kiar súčasťou Maďarska.
Občianska vybavenosť Spoločenské udalosti sa odohrávajú prevažne v miestnom kultúrnom dome. Bol tu vybudovaný dom smútku. Okrem rímskokatolíckeho kostola sa v obci nachádza aj moderný evanjelický kostol. Do pekného prírodného prostredia je posadený prícestný kríž.
Intravilán Obec sa tiahne popri hlavnej ceste asi 2 kilometre, na úseku približne 800 m po jednej paralelnej ceste. V strede sa nachádza obecný úrad, hostinec a novopostavená pravoslávna cirkev. Nad pravoslávnym chrámom (cerkvou) sa na pahorku čnie starší gréckokatolícky chrám, ktorý ešte v minulom desaťročí slúžil obidvom vierovyznaniam spoločne. Pôvodne bol chrám vysvätený pravoslávny. Po roku 1989 sa v rámci reštitúcie dostal pod patriarchát gréckokatolíckej cirkvi. Práca Začiatok dediny tvorí zrekonštruovaný komplex družstva. Hlavná časť družstva sa nachádza v strede dediny, v uličke nazývanej „Potok“. Využíva sa na chov oviec a kôz. V dedine má sídlo aj Urbariát zamestnávajúci miestnych obyvateľov ale aj ľudí z mimo obce. Založený bol po nežnej revolúcii ako odpoveď na otázku čo s malými lesnými celkami. Majitelia (reštituenti) sa združili do urbariátu pre efektívne spravovanie lesného bohatstva. V septembri 2017 má byť otvorený aj dom dôchodcov. Kultúra Pred obecným úradom je pamätník padlým hrdinom (text na pamätníku znie: Večná pamiatka hrdinom padlým za naše vyslobodenie). Športoviská v obci nie sú zastúpené, ale vzhľadom na jej vekový priemer to je nepotrebné. Pre rekreačné potreby sa využíva provizórne ihrisko za budovou bývalej základnej školy. Na stolný tenis je vymedzená miestnosť na obecnom úrade.
Občianska vybavenosť V obci sa okrem rímskokatolíckeho kostola nachádza aj moderný reformovaný kostol z rokov 1968-1971.
Občianska vybavenosť V súčasnosti sa v centre obce nachádza okrem pravoslávneho chrámu aj moderný gréckokatolícky kostol. V jeho blízkosti sa nachádza dom smútku a hlavný obecný cintorín.
Obyvateľstvo Podľa posledného sčítania ľudu z roku 2001 mala obec 336 obyvateľov. Slovenskej národnosti bolo 28,57% obyvateľov, maďarskej 69,94% a rómskej 1,19%. Mužov bolo 157 a žien 179. Kultúra a zaujímavosti Pamiatky Reformovaný kostol v časti Malá Bara, jednoloďová románska stavba s polkruhovou apsidou a predstavanou vežou zo začiatku 13. storočia. Kostol sa nachádza na vyvýšenine na východnom okraji dediny. Najstaršia románska časť kostola je postavená z tehál na kamennom základe. V 14. storočí bola rozšírená loď už v duchu gotiky a v 15. storočí bola pristavaná západná veža. Od polovice 17. storočia patrí kostol Reformovanej cirkvi. Celková obnova schátraného objektu sa realizovala v rokoch 1989-1993. Interiér lode je plochostropý. Nachádza sa tu drevená empora a kazateľnica umiestnená napravo od víťaznéo oblúka. Na južnej stene románskej lode boli objavené zvyšky výmaľby. Fasády kostola sú hladké, členené polkruhovo ukončenými oknami v románskej časti a oknami s lomeným oblúkom a kružbou v gotickej. Apsida je dekorovaná oblúčkovým vlysom. Veža je ukončená ihlancovou helmicou. V podveží sa nachádza gotický portál. Reformovaný kostol v časti Veľká Bara, jednoloďová klasicistická stavba s polkruhovým záverom a predstavanou vežou z rokov 1799-1801. Obnovou prešiel v roku 1890, keď bola pristavaná veža. Kostol má hladké fasády s polkruhovo ukončenými oknami. Veža je ukončená ihlancovou helmicou.
Kultúra a zaujímavosti  Pamiatky V obci sa nachádza rímskokatolícky kostol Krista Kráľa z roku 1941 a barokový kaštieľ z roku 1719.
Symboly obce Podľa Heraldického registra má obec tieto symboly prijaté 26. septembra 1998. Na erbe je motív podľa odtlačku pečatidla z roku 1786. Erb V modrom štíte po strieborných kameňoch kráčajúca zlatá srnka, nad ňou letiaci zlatý prirodzený bažant. Vlajka Vlajka má podobu troch pozdĺžnych pruhov žltého, modrého, bieleho v pomere 3:2:3. Vlajka má pomer strán 2 : 3 a ukončená je tromi cípmi, t. j. dvomi zástrihmi, siahajúcimi do tretiny jej listu. Kultúra a zaujímavosti Pamiatky Reformovaný kostol, jednoloďová neoklasicistická stavba s polkruhovým záverom a predstavanou vežou z rokov 1904-1906. Stojí na mieste staršej drevenej stavby z roku 1800. Interiér je plochostropý. Fasády kostola sú hladké s polkruhovo ukončenými oknami. Veža je členená lizénami a kordónovými rímsami, ukončená je ihlancovou helmicou.
Stavby V obci je rímskokatolícky kostol sv. Kríža, pôvodne románska stavba z prvej polovice 13. storočia. Obec má materskú i základnú školu.
Občianska vybavenosť Súčasťou obce je Kostol Panny Márie pomocnice kresťanov, cintorín, dom kultúry a futbalové ihrisko.
Obyvateľstvo V roku 1970 žilo v obci 497 obyvateľov. Koncom roku 2004 mala obec 340 (obyvateľov.
Obyvateľstvo Počet obyvateľov obce je 531 obyvateľov (2009). Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Obyvateľstvo Počet obyvateľov obce je 255 obyvateľov (2009). Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Obyvateľstvo Počet obyvateľov obce je 538 obyvateľov (2009). Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Obyvateľstvo Počet obyvateľov obce je 5323 obyvateľov (2009). Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Dejiny Prvá písomná zmienka o obci pochádza z rokov 12421272, kedy ju vlastnili Somonyiovci. Vtedy je uvádzaná ako zničená. V roku 1290 ju výmenou za pôdu v Hrkovciach získal comes Adorján. Roku 1392 sa dostala do vlastníctva majstra Štefana, syna Leökösa, a v 15. storočí bola majetkom Petra Čecha Levického. Z obce pochádzal rod Kéryovcov. Gašpar Kéry sa v roku 1531 podieľal na úspešnej obrane bosnianskeho mesta Jajce pred Turkami a comes František Kéry sa v roku 1599 stal podžupanom hontianskej župy. V roku 1554 sa v obci nachádzali dva rybníky. Po bitke pri Moháči sa juh Slovenska ocitol na hranici medzi kresťanským a islamským svetom. Malý Kiar pripadol do hontianskeho náhija, jednej z tureckých územno-správnych jednotiek. Podľa daňových súpisov v obci v roku 1664 stálo 16 domov a v nich žilo 19 obyvateľov. Ich hlavným zdrojom obživy bolo poľnohospodárstvo, chov dobytka a včelárstvo. V roku 1581 po náboženskom spore v Csepregu sa obec pridala na stranu reformovanej kresťanskej cirkvi. Od roku 1608 spadala obec do tekovského seniorátu. V prvej polovici 19. storočia mali vyučovanie v obci na starosti tzv. čierni bratia , ktorí sa starali o majetky grófa Majlátha. Čierni bratia boli piaristi, ktorí sa starali o gymnázium v Leviciach. V roku 1868 došlo v obci k zriadeniu katolíckej ľudovej školy. V roku 1920 tu v 98 domoch žilo 258 obyvateľov, v obci stávala tiež vápenka. Počas druhej svetovej vojny bol Malý Kiar súčasťou Maďarska. Od 1. januára 1976 je obec súčasťou mesta Levice.
Obyvateľstvo Počet obyvateľov obce je 3352 obyvateľov (2009). Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Obyvateľstvo Počet obyvateľov obce je 4887 obyvateľov (2009). Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Obyvateľstvo V roku 2009 mala obec 3 605 obyvateľov.. Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Školstvo V obci je základná škola - 1. stupeň (1 až 4) a materská škola.
Školstvo V obci je Základná škola pre prvý stupeň (1. -4. ročník) a materská škola.
Občianska vybavenosť V nedávnej minulosti obec vybudovala materskú školu, dom smútku, obecný úrad a zdravotné stredisko. Výstavba kultúrneho domu bola ukončená v roku 1995. V katastrálnom území obce sa nachádzajú štyri rašeliniská s možnosťou rybárskeho vyžitia.
Školstvo Na území obci sa nachádzali štyri školy, tri z nich sa ešte zachovali, ale v súčasnej dobe funguje len jedna, v ktorej je dnes materská škola.
Výstavba v obci, infraštruktúra a zamestnanosť  1955 – výstavba cesty do Koprovnice a Dolných Strhár 1961 – zavedenie elektrickej energie do celej obce 1969 – 1973 výstavba miestneho vodovodu 1970 – vyasfaltovanie ciest v obci a do Senného 1979 – 1980 výstavba strelnice 1992 – oprava mostov, oprava kultúrnej pamiatky – vyhne, vyčistenie miestneho potoka 1993 – ukončená výstavba nového Domu smútku 2004 – zrekonštruované verejné osvetlenie a miestny rozhlas 2005 – oprava rozvodu elektrickej energie Zdravotnícka pomoc pre obyvateľov je poskytovaná v Zdravotnom stredisku v Pôtri (), no mnoho občanov dochádza na lekárske vyšetrenia do Veľkého Krtíša. Poštové služby zabezpečuje pre obec pobočka Slovenskej pošty v Pôtri. Autobusovú dopravu zabezpečuje SAD Zvolen s BBSK maximálne 3x denne. V minulosti bola vo V.Lome aj škola a škôlka. V najlepších rokoch chodilo do škôlky takmer 30, a do školy vyše 50 detí. V prevádzke bola aj školská jedáleň. V 90. rokoch bolo všetko zrušené pre nízky počet detí. V súčasnosti dochádzajú deti do škôlky v Pôtri a do škôl v Modrom Kameni a Veľkom Krtíši. V obci sú prevádzkované potraviny. Jediným zamestnávateľom v obci je miestne Poľnohospodárske družstvo.
Výstavba V 15. storočí bol postavený umelý rybník s rozlohou cca 1,5 ha a vodný mlyn na 3 kamene, v 16. storočí stará farská budova, v 2. polovici 18. storočia panský majer a budova pre správcu majetku (kaštieľ). V roku 1903 pribudla budova štátnej ľudovej školy (učilo sa maďarsky). V rámci povojnovej obnovy v rokoch 1947 – 1949 bolo postavených 18 domov, v roku 1957 ďalších 7, väčšinou svojpomocne. 28. 10. 1950 bola obec elektrifikovaná a bol napojený miestny rozhlas. V roku 1959 bol postavený kultúrny dom, v roku 1960 boli upravené cesty, postavené 2 mosty na miestnom potoku a predajňa OD, roku 1976 požiarna zbrojnica, cesta na cintorín, vodovod, roku 1981 daná do užívania Materská kola, v roku 1994 bola obec plynofikovaná, v roku 1997 bol postavený Dom nádeje a začalo sa s výstavbou kanalizácie, v roku 2003 bol obnovený obecný rozhlas a v roku 2004 bola dokončená a skolaudovaná stavba šatní a tribúny TJ.
Symboly Pečať obce, ktorá sa zachovala z polovice 18. storočia. Je na nej vyobrazená postava ženy s kosákom. Podľa heraldiky mali ľudské postavy v znakoch obce, ktoré mali výsostné postavenie medzi ostatnými obcami. Samotná zlatá a strieborná farba znamenajú, že obec patrila medzi najbohatšie. Podľa pečate bol vyhotovený aj erb. Ďalším symbolom je vlajka, ktorú tvorí sedem pozdĺžnych pruhov.
Dejiny Prvá písomná zmienka o obci je z roku 1268. Názov obce je nemeckého pôvodu. Pôvodne sa volala Eulenbach - soví potok, neskôr bola premenovaná na Vlenbach, Veľbach a po 2. svetovej vojne na Bystrany. V roku 1779 bol postavený rímskokatolícky kostol sv. Petra a Pavla. V polovici 19. storočia si Gustáv Čáki (1803 - 1883) postavil v obci kaštieľ v neoklasicistickom štýle. Taktiež v tomto období bola postavená kaplnka a pri kaštieli vysadená záhrada s parkom, vzácnymi drevinami, stromami a fontánou uprostred. Posledný majiteľ kaštieľa bol Hilár Čáki, ktorý ho vlastnil až do konfiškácie v roku 1945. Kaštieľ bol zbúraný v roku 1992-1993. Za kostolom sú v hrobkách pochovaní niektorí z rodu Čákiovcov.
Občianska vybavenosť V obci je materská škôlka, základná škola, pošta, potraviny, priemyselný tovar, záhradkárstvo, kvetinárstvo, kaderníctvo, pohostinstvá rôznej cenovej skupiny. Zo sakrálnych stavieb sa v obci okrem reformovaného a rímskokatolíckeho kostola náchadza aj moderný gréckokatolícky chrám.
Dejiny Obec má výhodnú geografickú polohu, čo už v minulosti podmieňovalo vznik ľudských osídlení. Už v druhej polovici 13. storočia tu postavili dodnes zachovaný románsky kostol. Región bol v minulosti využívaný najmä poľnohospodársky. V 70-tych rokoch 20. storočia sa v obci začala rozvíjať priemyselná výroba. V súčasnosti obec žije najmä cestovným ruchom. Hospodárstvo a infraštruktúra Doprava pomocou autobusov a vlakov.
Školstvo V obci je materská škola aj základná škola.
Občianska vybavenosť V obci je vybudovaná rozvodová sieť plynu, elektrickej energie a verejný vodovod. Obcou prechádza cesta III. triedy. V obci sa nachádza spoločenská sála, malá samoobsluha, krčma , katolícky kostol, cintorín a dom smútku.
Dominanty obce V obci sa nachádzajú dva kostoly – klasicistický rímskokatolícky kostol Ružencovej Panny Márie z roku 1833 (v severnej časti obce) a neskoroklasicistický evanjelický kostol z roku 1861 (v centre). Na námestí v strede obce je pamätník padlým obetiam prvej a druhej svetovej vojny. V centre obce sa tiež nachádza artézska studňa, ktorá bola navŕtaná okolo roku 1900 do hĺbky približne 300 metrov. Pitná voda zo studne je obľúbená medzi domácimi i ľuďmi z okolitých obcí. Pri studni je vybudovaný bazén, ktorý slúži ako zásobáreň vody.
Občianska vybavenosť V obci je zavedený zemný plyn, nachádza sa tu niekoľko obchodov s potravinami a zmiešaným tovarom a pohostinstvo. V obci je futbalové ihrisko a obecná knižnica. V obci je materská škola a malotriedna základná škola. V obci sa každoročne konajú folklórne slávnosti. V obci sa nachádzajú napriek relatívne nízkemu počtu obyvateľov štyri kostoly: gréckokatolícky chrám sv. Petra a Pavla, reformovaný kostol, chrám pravoslávnej cirkvi z roku 1994 a rímskokatolícky kostol z roku 2004.
Prvá písomná zmienka o obci pochádza z rokov 1242 – 1272, kedy ju vlastnili Somonyiovci. Vtedy je uvádzaná ako zničená. V roku 1290 ju výmenou za pôdu v Hrkovciach získal comes Adorján. Roku 1392 sa dostala do vlastníctva majstra Štefana, syna Leökösa, a v 15. storočí bola majetkom Petra Čecha Levického. Z obce pochádzal rod Kéryovcov. Gašpar Kéry sa v roku 1531 podieľal na úspešnej obrane bosnianskeho mesta Jajce pred Turkami a comes František Kéry sa v roku 1599 stal podžupanom hontianskej župy. V roku 1554 sa v obci nachádzali dva rybníky.
Životopis Pochádzal zo starej uhorskej rodiny pôvodom Jacobi-Lányi. Bol synom mäsiara. Po ukončení štúdia sa stal stoličným gemerským úradníkom. V roku 1696 bol s bratom Jánom aj rodinou povýšený do šľachtického stavu na večné časy. Bol prívržencom kniežaťa Františka II. Rákociho. Od roku 1704 bol vojenským komisárom a o dva roky neskôr aj krajinským železiarskym inšpektorom. Politické postavenie používal na podnikanie vo vlastnej réžii. Významnú úlohu zohrával v Dobšinej, kde dal v rokoch 1706 až 1716 vybudovať vlastné huty a podarilo sa mu tam vybudovať rozsiahly železiarsky komplex - dnes chatová osada Lányiho huta. Počas povstania Františka II. Rákociho sa pridal ako evanjelický protestant ku kuruckému povstaniu a významnou mierou mu pomáhal. Dodával pre kurucké vojská kvalitnú oceľ a zriadil zbrojárske dielne, kde sa kovali meče a odlievali delové gule i hlavne pušiek. Po uzavretí Satmárskeho mieru v roku 1711 prijal podmienky kapitulácie a v stanovenom časovom limite sa vrátil z emigrácie z Poľska, kde sa uchýlil spolu s Františkom II.Rákoczim. Boli mu navrátené majetky a stal sa malohontským podžupanom v Rimavskej Sobote v rokoch 1711-1714, tabulárnym sudcom a r. 1712 poslancom krajinského snemu. Pričinil sa o prepustenie Jánošíka a Uhorčíka z väzenia v Hrachovskom kaštieli po ich prvom zatknutí. Na súdnom procese s Jurajom Jánošíkom v L. Mikuláši svedčil v jeho prospech. V rokoch 1720-1722 dal postaviť saskými odborníkmi vysokú pec podľa holandského vzoru na Hnilci v dnešnej Dobšinskej Maši. Počas povstania Františka II. Rákociho si dal tlačiť vlastné papierové peniaze, prvé v Uhorsku. Spolupracoval s Matejom Belom z Očovej - slovenským polyhistorom, hlavne v oblasti geografie. Roku 1725 podnikol s vedcom Georgom Buchholtzom mladším cestu na Gemer, kde preskúmali jaskyňu pri Aggtelek
Životopis Školské vzdelanie ukončil v Sárospataku. Pôvodne chcel byť inžinierom a až do vysokého veku sa zaoberal matematickými problémami. Právnické vzdelanie získal ukončením štúdia na univerzite v Pešti v roku 1839. V roku 1840 sa zúčastnil ako člen parlamentnej mládeže zasadnutia parlamentu v Bratislave, kde sa spriatelil s Ľudovítom Košútom. Redigoval rukopisný časopis o snemovnej činnosti Országgyűlési Tudósítások. V rokoch 1842 až 1847 bol podnotárom Gemerskej župy. V roku 1848 bol vyslancom okresu Kameňany v uhorskom sneme. Po porážke revolúcie sa utiahol na svoje panstvo v rumunskej Boarte. Písal učebnice pre deti a snažil sa výchovne vplývať na pospolitý ľud. V roku 1861 sa po obnovení žúp stal hlavným notárom. Bol zvolený za volebný obvod Kavečany do uhorského snemu. V roku 1867 bol zvolený za druhého podžupana Gemerskej župy. V rokoch 1854 až 1856 bol aj hlavným dozorcom reformovaného cirkevného dištriktu vo Valiciach.
Životopis Narodil sa v šľachtickej rodine v Podrečanoch, do rodiny výrobcu fajok. Po ukončení štúdií sa stal čestným podnotárom Novohradskej župy. Počas uhorskej revolúcie bol stotníkom honvédov. Po jej porážke sa utiahol na rodinné podrečanské panstvo a aktivizoval sa vrámci Hospodárskeho spolku Novohradu, ktorého sa stal v roku 1861 podpredsedom. V roku 1865 bol zvolený v sečianskom volebnom okrsku za poslanca uhorského snemu.
Život Narodil sa v roku 1764 v českej časti Habsburskej monarchie. V roku 1781 viedol výstavbu vojenských skladov v Budíne. Od roku 1789 bol košickým mešťanom. V roku 1789 vykonával stavebný dozor nad výstavbou divadla, naprojektovaného Štefanom Brockým a Jozefom Jánom Tallherom. V Košiciach taktiež naprojektoval dve veže jezuitského kostola a klasicistický evanjelický kostol na Mlynskej ulici (1804). V roku 1792 mal na starosti opravu požiarom poškodeného kláštora v Jasove. Zomrel vo februári 1809 v Košiciach.
Župní sudcovia so sídlom v obci  Imrich Frankner - sudca (jurasor) v Tekovskej župe. Do roku 1823 sídlil v obci, v stoličnom dome č. 34, ktorý si župa prenajala od panstva obce (biskupa). V roku 1824 ho na poste župného sudcu vystriedal Florián Šimoni. Florián Šimoni - sudca (jurasor) v Tekovskej župe. V rokoch (1824-1827) sídlil v obci, v stoličnom dome č. 34, ktorý si župa prenajala od panstva obce (biskupa). Na poste župného sudcu tak vystriedal Imricha Franknera. Ľudovít Belházy - sudca (jurasor) v Tekovskej župe. V rokoch (1866-1867) sídlil v obci, v stoličnom dome č. 34, ktorý si župa prenajala od panstva obce (biskupa). Ignác Šimoni - sudca (jurasor) a tútor v Tekovskej župe. Do roku 1878 sídlil v obci, v prenajatom dome č. 1 u Finku. V roku 1879 ho nahradil nový župný sudca Anton Truska. Anton Truska - sudca (jurasor) a tútor v Tekovskej župe. V rokoch (1879-1888) sídlil v obci, v prenajatom dome č. 1 u Finku.
Životopis Po skončení štúdia sa v roku 1918 zamestnal v ružomberskej ľudovej banke. Postupne sa vypracoval na predsedu jej cenzúrneho výboru a zároveň bol aj členom disciplinárneho výboru. Od roku 1925 už bol vo vedení banky, ktorá ho aj delegovala ako svojho zástupcu do Zväzu slovenských bánk a Revíznej jednoty bánk v Prahe. V týchto organizáciách pôsobil taktiež na vedúcich pozíciách. Bol členom Hlinkovej slovenskej ľudovej strany a patril k najbližším spolupracovníkom Andreja Hlinku. Po krajinských voľbách v roku 1928 ho strana nominovala ako odborníka na financie a bankovníctvo do Krajinského zastupiteľstva Slovenskej krajiny, kde zasadal aj po nasledujúcich voľbách v roku 1935. Po obecných voľbách v roku 1931 sa stal starostom Ružomberka. Mandát obhájil aj po obecných voľbách v roku 1938. V starostovskej funkcii zotrval do roku 1940, kedy bol vymenovaný za generálneho riaditeľa novozaloženej Slovenskej hypotečnej a komunálnej banky v Bratislave. Riaditeľom banky bol do 14. apríla 1945. Zároveň bol členom Bankovej rady Slovenskej národnej banky a na prelome septembra/októbra 1944 vykonával funkciu zastupujúceho guvernéra. V období Slovenského štátu bol aj predsedom Slovenskej burzy a Zväzu slovenských bánk. Medzi rokmi 19391940 pôsobil aj ako župný veliteľ Hlinkovej gardy. V rokoch 19431945 zasadal aj v Štátnej rade Slovenskej republiky. Ako politicky exponovaná osoba v rokoch 19391945 sa aj Anton Mederly musel za svoju činnosť zodpovedať pred Národným súdom.
Činnosť do revolúcie V rokoch 1843 a 1847 bol vyslancom Komárňanskej župy v uhorskom sneme a od 6. júla 1848 poslancom. V roku 1844 bol prvým podžupanom komárňanskej župy. Počas revolúcie bol štátnym tajomníkom ministerstva spravodlivosti v Batthyányho vláde.
Osobnosti obce  Rodáci Štefan Andráši ( okolo 1650 - † okolo 1720), kurucký generál, zakladateľ betliarskej vetvy rodu Andrássyovcov. V rokoch 1706-1711 zastupoval brata Petra vo funkcii gemerského župana. Od roku 1706 generál kuruckých vojsk medzi Dunajom a Tisou. Roku 1710 zložil sľub vernosti Habsburgovcom. Autor nezvestnej filozofickej rozpravy „Stephani Andrássy philosophia“. Je hrdinom románu Móra Jókaiho „Levočská biela pani“. Na hrade Krásna Hôrka je vystavené mumifikované telo jeho prvej manželky Žofie Srédyovej. Juraj Andrássy( okolo 1660 - † 1725), kurucký generál, zakladateľ monockej vetvy rodu Andrássyovcov z Krásnej Hôrky. Získal titul baróna. Bránil hrad Krásnu Hôrku proti cisárskym vojskám, roku 1710 po ročnom obliehaní ho vydal cisárskemu generálovi Viandovi. Dionýz Andráši ( 1835– † 1913), uhorský magnát, posledný príslušník monockej vetvy rodu Andrášiovcov Jozef Fábry ( 1909 - † 1971), komunista, internacionalista a vlastenec. Ján Chorvát ( 1948), slovenský jazykovedec a vysokoškolský pedagóg Pôsobili tu Peter Andráši (? – † okolo 1600), zakladateľ uhorskej vetvy rodu Andrássyovcov, sedmohradský šľachtic. Po nevydarenom pokuse Gáspara Békésiho zmocniť sa vlády v Sedmohradsku vstúpil do cisárskej armády. Od roku 1578 sa stal kapitánom hradu Krásna Hôrka, ktorý jeho vnuk Matej dostal i s panstvom do dedičného rodového vlastníctva. Peter Andrássy (? - † 1715), stoličný hodnostár, barón. Roku 1688 sa stal gemerským županom. Podporoval vedu a kultúru. Pavol Andráši ( 1655- † 1713), kurucký generál. Imrich Andaházy ( 1805- † 1849), miestny presbyter Pána Pavol Lökő ( 1814- † 1878), v obci 36 rokov pôsobil ako rechtor (učiteľ-kantor). István Hokky ( 1819- † 1849), rožňavský presbyter, ktorý zomrel hrdinskou smrťou v bitke proti Rusom pri Drnave 6.7.1849. Jeho náhrobok tvorí liatinový obelisk. Lajos Erőssy ( 1819- † 1903), kapitán domobrany roku 1848, major maďarskej kráľovskej domobrany, slúžny a hlavný advokát veľkopanstva. Františka Andrássyová-Hablawetzová ( 1838 - † 1902), viedenská herečka černoského pôvodu, mecénka. Ján Bírossy ( 1861 - † 1887), kňaz Pána, v hrobe je pochovaný aj jeho otec Július Bírossy ( 1821 - † 1897) József Jávorszky ( 1916- † 1978), farár – dekan
Hontiansky župan  Gustáv Lehotský (8. januára 1919 / 14. januára 1919) Viktor Ravasz (1919 – 1920) Jozef Országh (1920 – 1922)
Životopis Bol potomkom starého šľachtického rodu. Z dôvodu skorej smrti jeho matky ho vychovávali starí rodičia v Horných Teranoch (dnes Terany). Stredné školy absolvoval v Banskej Štiavnici a Leviciach, neskôr študoval právo. Od roku 1835 sa stal pomocným slúžnym sudcom banskoštiavnického okresu, neskôr druhým hlavným notárom. Bol liberálnym politikom a členom hontianskej opozície. V roku 1848 sa stal vládnym komisárom Ľudovíta Košuta a mal na starosti výživu armády. Po porážke uhorskej revolúcie bol zajatý a dlho väznený. Neskôr sa trest zmenil na domáce väzenie. V roku 1861 bol zvolený za poslanca uhorského snemu vo volebnom obvode Šahy. Časť života prežil v obci Lontov.
Dejiny Pôvodné obyvateľstvo v tejto lokalite (osady) patrilo medzi zamestnanancov veľkomoravského majcíchovského hradiska . Bolo zamestnané hlavne hrnčiarstvom. Z tohto obdobia sa zachovalo aj pohrebisko. V obci sa nachádza aj radové pohrebisko z 11. - 12. storočia. Prvá písomná zmienka o obci je z roku 1267. V roku 1241 ju zničili Tatári (Mongoli), 1601 Bočkajovci , v roku 1619 Betlemovci , v roku 1704 ju vydrancovali Rákocziovci . Neďaleko obce sa 26. decembra v roku 1704 odohrala bitka medzi Rákocziho a cisárskymi vojskami. Obec mala v 16. storočí 42 port, v roku 1715 vinice a 59 daňovníkov, v roku 1828 145 domov a 1037 obyvateľov, zaoberajúcich sa hlavne poľnohospodárstvom a zhotovovaním výrobkov zo slamy.
Dejiny Prvou písomnou zmienkou o obci je darovacia listina uhorského kráľa Belu IV. z roku 1246. V 16. storočí obcou prechádzala Kráľovsko-cisárska poštová cesta a v roku 1558 bola v obci zriadená prepriahacia stanica konskej pošty. Erb pochádza z 18. storočia. Tvorí ho modrý štít so zlatým obrneným ramenom, držiacim strieborný meč. V obci je rímskokatolícky kostol Božského Srdca Ježišovho z roku 1969.
Dejiny Staršie osídlenie v lokalite obce potvrdzujú archeolgické nálezy pohrebiska z doby bronzovej. Prvá písomná zmienka o obci je z roku 1276 (pribi viri de Zemered). Bola zemianskym majetkom, v 14. storočí patrila rodine Konyovcov z rodu Kacsics , od 18. storočia rodine Hellenbachovcov , v 19. storočí rodine Földváryovcov a Ivánkovcov . Obyvatelia sa zoberali hlavne poľnohospodárstvom. V rokoch 1938-44 obec pripojili k Maďarsku.
Dejiny Obec vznikla v rokoch 1573–1598. Prvá písomná zmienka je z roku 1618, kde je uvedená pod názvom Krainiay Czarno. Obec v roku 1773 taktiež bola vedená pod názvom Krajna-Csarno, Krajna-Csarnó, Krajna-Czarnó. Pomenovania obce v roku 1786 bolo Cscharno, Krajna Csohorno. V roku 1808 Krajna – Csarnó, Cžarno, v roku 1863-1882 Krajnacsarnó, 1888- 1902 Krajnócsarnó. V čase maďarizácie obec dostala v roku 1907-1913 názov Krajnócsarno, Végcsarnó. Aj po vzniku ČSR vývoj názvu pomenovania obce nebol ustálený. V roku 1920 bol Krajné Čierne, v roku 1927 Krajné Čarno a od roku 1948 Krajné Čierno. Územie obce zaoberá rozlohu 657 ha. V urbári panstva Makovica z roku 1618 sa ako nová obec uvádza aj Krainiay Czarno. Poddanské povinnosti a neutešené sociálne pomery ťažko doliehali na obyvateľstvo. Vyvolávalo to nespokojnosť a odpor poddaných vyjadrovaný rôznymi spôsobmi. Časté boli úteky z pôdy, ďalej odmietanie povinností, násilné privlastňovanie si panskej pôdy, lesa alebo úrody, krádeže, priame fyzické útoky alebo revolty. Nemalá časť poddaných sa grupovala do zbojníckych družín. V okolí obce pôsobila zbojnícka družina Fedora Hlavathu. V roku 1787 mala obec 14 domov a 83 obyvateľov, v roku 1828 mala 20 domov a 162 obyvateľov. V roku 1942 30 domov a 203 obyvateľov. V tomto období v obci žilo aj 11 židov. V roku 2004 v obci žilo 86 obyvateľov. Hlavnou pracovnou činnosťou obyvateľstva bolo poľnohospodárstvo, chov dobytka a veľakrát odchádzali na sezónne práce. V 19. storočí tu mali majetky Károlyiovci. Po vzniku ČSR obyvateľstvo pracovalo v lesoch a v poľnohospodárstve. V novembri 1944, pri bojoch o cestnú komunikáciu Ladomirová - Krajná Poľana bola obec značne poškodená. V obci boli koncom 20. storočia najčastejšie tieto priezviská: Berežný, Cunder, Ducár, Gunza, Harajda, Hrebeňák, Krifka, Krivka, Ľach, Pavkeje, Revák, Skasko, Vaňko, Zribko, Žižák a Žižák-Fedorko.
Dejiny V chotári obce bolo objavené sídlisko pilinskej kultúry z mladšej doby bronzovej, slovanské sídlisko z 10. storočia a zaniknutý stredoveký kostol. Prvá písomná zmienka o obci ( Keresztúr ) je z roku 1332. V 14. storočí sa obec rozčlenila na obce Veľký a Malý Kerestúr (1381 Kyskereszthur ), ktoré sa zase zlúčili v polovici 19. storočí. Obyvateľstvo sa zaoberalo poľnohospodárstvom.
Názov  Vývin názvu obce 1113 – Villa de Keer 1156 – Ker 1222 – Ker 1269 – Keer 1808 – Weľký Kýr , maď. Nyitranagykér 1948 – Milanovce 1991 – Veľký Kýr
Doprava  Železnica Obec Veľký Kýr leží na jednokoľajovej trati č. 140. Kedysi to bola rýchliková trať. Chodili tu vlaky až do Poľska. 1. septembra 1876 sa otvorila trať medzi Šuranmi a Ivankou pri Nitre. Trať sa stavala v rokoch 1875 a 1876. Trať viedla aj územím cintorína a preto fara dostala 438 forintov.
Časti obce K obci patrí 8 osád: Bánik, Cisársko, Dlhá Lúka, Drahová, Ďurkovka, Havrilovo, Nad Rimava a Salajka.
Dejiny Na mieste obce je doložené Rímsko-barbarské sídlisko. Obec sa prvýkrát spomína roku 1230. Patrila viacerým majiteľom: 16. storočie: Farkaš 17. storočie: Forgáč 18. storočie: Bittóo, Nassvady 19. storočie: Pongrác V roku 1715 mala obec 6 daňovníkov. Zaoberali sa poľnohospodárstvom. V rokoch 1938-1945 bola obec pripojená k Maďarsku. V roku 1869 mala obec 182 obyvateľov. V obci je šľachtiteľská stanica zeleniny a ovocia – Šľachtenie a výroba semien Kvetoslavov. Po oslobodení sa do obce presídlili Slováci z Maďarska. Z národnostného hľadiska je skladba obyvateľstva obce slovensko-maďarská.
Názov Jeho názov je odvodený od bývalej obce, dnes mestskej časti Veľká.
Polohopis Obec leží severovýchodne od Veľkého Krtíša.
Malý Kiar je mestská časť Levíc. Do roku 1975 bol samostatnou obcou.
Opis Malá obec s približne 350 obyvateľmi je obklopená poľami, pri miestnom rybníku je rybárska bašta.
Dejiny Prvá zmienka o obci pochádza z roku 1183, no predpokladá sa jej vznik už v polovici 12. storočia. Listina pápeža Lucia III. naznačuje existenciu obce v skoršom období, počas pôsobenia arcibiskupa Lukáša (1158 – 1181). Práve Lukáš odňal podiel z cirkevného desiatku nitrianskej kapitule a v až v roku 1183 arcibiskup Mikuláš kapitule tento poplatok vrátil späť. V prvej polovici 13. storočia patrila obec Mikovi z rodu Diviackovcov, po jeho smrti si obec v roku 1246 rozdelili jeho synovia. Ďalšími majiteľmi územia boli neskôr rody Majthéniovcov, Besnákovcov, Gosztonyiovcov, Albert Filip Krohn, židia Wohlsteinovci, no tiež Ordódyovci, Matuschkovci, Knoglerovci a Kittlerovci. V roku 1772 sa tu narodil historik Ján Ribiny, ktorý bol vychovávateľom detí Mateja Bela. Skúmal cirkevné dejiny a vydal 10 teologických a historických prác. Matej Bel spomína obec vo svojich Notíciách, kde uvádza 4 časti obce a zvyšky stredovekého bratríckeho opevnenia v blízkych horách. Súčasný názov obce sa používa od roku 1808 a vznikol z pôvodného názvu Kernulch.
Polohopis Ide o bývalú samostatnú obec. Leží v Rimavskej kotline, pod výbežkom Valickej pahorkatiny, na ľavom brehu rieky Rimava. Malé Teriakovce ležia 1 km východne od Veľkých Teriakoviec, za železničnou traťou č. 173 (železničná zastávka Veľké Teriakovce). Obcou vedie žlto značkovaný turistický chodník na Maginhrad a ďalej na Teplý Vrch.
Polohopis Obec leží v doline potoka Krtíš, južne od mesta Veľký Krtíš.
Kultúra a zaujímavosti  Stavby V obci sa nachádza kaštieľ. Je to empírová stavba zo začiatku 19.storočia. Je postavený na staršom základe. Dala ho postaviť rodina grófa Forgácha. Niekdajšia obrazáreň kaštieľa bola za druhej svetovej vojny zničená. Nachádzala sa v nej olejomaľba od A. Mányokiho, ktorá je nezvestná. Kostol Všetkých svätých Pravidelné podujatia Obecný ples, Stavanie mája, Petropavlovský jarmok, Vinobranie, Hodové slávnosti atď.
Dejiny Prvá písomná zmienka o obci je z roku 1548, kedy sa spomína v súvislosti s majetkovým sporom. Obyvatelia sa živili úrodou zo skromných polí. Gréckokatolícka cerkva z roku 1844, ktorá sa v obci nachádza, bola postavená na mieste pôvodnej drevenej cerkvi.
Dejiny Územie obce bolo obývané už v rímskej dobe a patrilo k rímskej provincii Panónia. Začiatky obce súvisia s 12. storočím a benediktínskym opátstvom, ktoré vzniklo možno ešte vo veľkomoravskom období. V roku 1184 sa na ruinách kláštora vybudovali nový kláštor cisterciáni. Ten existoval až do tureckej okupácie v 16. storočí, keď ho Turci zničili a rozobrali (v roku 1541). Po oslobodení spod tureckej nadvlády začali prichádzať na územie takmer vyľudnenej obce slovenskí kolonisti z územia dnešného Slovenska. Prvé rodiny kolonistov prišli už v roku 1747. Majetok obce dostali do správy pavlíni - rímskokatolícky rehoľný rád, počas ktorých správy na územie obce prichádzali ďalší slovenskí kolonisti. Obec sa nazývala po latinsky Santa Crux , maď. Szent-Kereszt . V roku 1766 bol postavený rímskokatolícky kostol. Neskôr prišli aj nemeckí kolonisti, ktorí sa však v prevažne slovenskom prostredí poslovenčili. Obec si až do dnešných čias udržala prevažne slovenský charakter. Strediskom slovenskej kultúry v obci je Slovenský dom . Zo sakrálnych pamiatok je najvýznamnejší barokový rímskokatolícky kostol z 18. storočia.
Občianska vybavenosť Obec má vybudovaný kultúrny dom. Pri kostole sa nachádza cintorín a Dom smútku. K športovým zariadeniam obce patrí futbalové ihrisko pri vstupe do Čiernych Kľačian a tenisový dvorec. Zaujímavá je socha sv. Jána Nepomuckého a kaplnka sv. Urbana s upraveným okolím, stojaca pri ceste do vinohradov. V časti Nové vinice sa týči Slovenský dvojkríž, postavený ku dňu zvrchovanosti SR v roku 1993. V južnej časti katastra obce, vo Futalovej doline, je umiestnený pamätník nálezu neskoroantickej pyxidy. V strede obce je z javorových stromov vysadené tzv. Slovenské javorové srdce.
Životopis Pôsobil v Bardejove, kde pracoval v rokoch 1447 – 1457 a 1459 ako notár, a v rokoch 1458 a 1463 – 1465 ako pisár. V roku 1457 bol výbercom kráľovskej portálnej dane v Gemeri a Novohrade.
Životopis Študoval v Kremnici, pred rokom 1554 u Leonarda Stöckela v Bardejove, potom v Brašove, v rokoch 1555 – 1556 na univerzite vo Wittenbergu (Filip Melanchton), v roku 1556 v Prahe a v roku 1558 sa stal magistrom vo Wittenbergu. V roku 1556 bol krátko rektorom školy v Žatci a v rokoch 1557 – 1559 v Lounoch. V rokoch 1559 – 1569 pôsobil ako pisár Uhorskej kráľovskej komory v Bratislave, od roku 1569 žil v Turci (zdržiaval sa zväčša v kúrii v Kaľamenovej), kde sa zúčastňoval na zachraňovaní rodinných majetkov. Zomrel náhle na návšteve u brata Mikuláša.
Životopis Pochádzal z oravského zemianskeho rodu, matka Katarína rod. Meerwaldtová bola Banskobystričanka. Vyštudoval právo, pôsobil ako advokát v Banskej Bystrici, neskôr mestský richtár v Banskej Štiavnici. Roku 1825 poslanec uh. snemu za Banskú Štiavnicu a člen jej komisie pre Banské záležitosti. Testamentárne zriadil základinu, z kt. boli vyplácané príspevky chudobným nevestám v Banskej Bystrici a Banskej Štiavnici.
Životopis Po štúdiách sa venoval hospodáreniu na rodových majetkoch v Banskej Bystrici-Radvani, angažoval sa v správe Zvolenskej stolice, ktorú zastupoval na uhorských stavovských snemoch a v evanjelickej cirkvi, jeden z popredných predstaviteľov hornouhorského protestantského zemianstva. Účastník Vešeléniho sprisahania uhorskej šľachty proti Habsburgovcom, Tököliho stavovského povstania. Roku 1687 si písal s Tököliho manželkou Helenou Zrínskou, brániacou poslednú pevnosť povstalcov Mukačevo. Cisársky generál Caraffa túto korešpodenciu hodnotil ako velezradu a postavil ho pred mimoriadny súd v Prešove. Zahynul na mučidlách pri výsluchu. V rukopise zanechal denníky z uhorských a stoličných snemov.
Život Narodil sa v roku 1686 v Cinobani-Turíčkach (dnes okres Poltár) v schudobnelej zemianskej rodine. Študoval na strednej škole v Banskej Bystrici. V roku 1719 sa priúčal medirytectvu v Norimbergu, neskôr študoval na nemeckých univerzitách v Altdorfe a v Jene (17211723), napokon kartografiu na vojenskej akadémii vo Viedni. Krátko pôsobil ako dvorný matematik saského kniežaťa, v r. 17251735 bol stoličným matematikom-inžinierom Bratislavskej stolice, venoval sa najmä melioračným prácam. V tomto období (1727) si v Svätom Jure zobral za manželku tunajšiu rodáčku. V roku 1735 ho menovali profesorom banskej školy v Banskej Štiavnici a inžinierom stredoslovenských banských miest. Na čele tejto inštitúcie, predchodkyne štiavnickej akadémie, stál do r. 1748, neskôr sa venoval už len inžinierskej činnosti. Počas terénnych prác na výstavbe protipovodňovej hrádze v Trenčíne ochorel a krátko na to pri návrate domov do Štiavnice zomrel na neznámom mieste. Mal mimoriadne rozmanitú a rozsiahlu činnosť, ktorej ťažisko je v kartografických a rôznych staviteľských prácach v oblasti vodných, banských, sčasti aj fortifikačných a iných stavieb. Bol jedným z hlavných spolupracovníkov Mateja Bela pri spracovaní jeho rozsiahlych vlastivedných projektov, v rámci ktorých vyhotovil mapy všetkých slovenských a veľkú časť ostatných uhorských stolíc. Jeho rozsiahla kartografická tvorba znamenala kvalitatívny skok v dejinách kartografie na Slovensku i v Uhorsku, najmä exaktnosťou meracích metód ale aj spôsobom spracovania. V svojej kartografickej činnosti okrem triangulácie využíval aj astronomické pozorovania, v Bratislave zriadil observatórium (1733), pravdepodobne prvé na Slovensku. Výuku banských odborníkov v Banskej Štiavnici položil tiež na exaktné matematické základy, sám pritom prednášal okrem technických predmetov aj matematiku, najmä geometriu. V súvislosti s vedeckým sporom svojho bývalého učiteľa, dvorného matematika J. J. Marinoniho, sa venoval aj problému kvadratúry kruhu a pomocou Lagnyho radu vypočítal hodnotu π; na 25 desatinných miest. Zomrel 23. marca 1750 v blízkosti Trenčína.
Funkcie Predovšetkým vlastnými silami a schopnosťami dosiahol významné funkcie: od roku 1574 bol kráľovský stolník, v roku 1580 sa stal kapitánom Bratislavského hradu a županom Bratislavskej župy, ktoré mu Rudolf II. v roku 1599 potvrdil a dal do dedičnej držby. V roku 1581 sa stal kráľovským komorníkom, v roku 1582 skutočným vnútorným tajným radcom, v roku 1584 kapitánom Komárna a županom Komárňanskej župy. Od roku 1598 získal od Rudolfa II. titul ríšsky gróf.
Životopis Začas žil na Spiši, neskôr banskobystrický mešťan. V roku 15251526 sa zapojil do povstania baníkov v Banskej Bystrici, spoluorganizátor a vodca najradikálnejších akcií, v lete 1528 ho chytili a po niekoľkotýždňovom väzení popravili.
Mestskí notári  Štefan Engel (žil v 15.16. storočí), notár v rokoch 14901505 Andrej Kolman (iný zápis: Ondrej Colman ; žil v 16. storočí), notár v rokoch 15131516, člen vnútornej mestskej rady, senátor (15131524), richtár (zmienky v rokoch 1516 a 1519). Obýval dom č. 3 na námestí. Ján Kreusel (; žil v 16. storočí), mäsiar, notár v rokoch 15161522, člen mestskej rady (15181520). Vlastnil dom č. 19 (22) na rohu Striebornej ulice (spodná brána). Juraj Šmelcer (žil v 16. storočí), notár v roku 1525, v čase baníckeho povstania (15251526) zostavoval sťažnosti na baníkov pre mestskú radu a taktiež zostavil otázky, ktoré pri vypočúvaní kládli väzneným povstalcom Benedikt Schust (žil v 16. storočí), notár v roku 1531, avšak tri mesiace po svojom zvolení do funkcie notára rezignoval a odišiel do Krakova Juraj Albín Niederhayder (; žil v 16. storočí), notár v rokoch 15311540, komorský registrátor a taxátor, jeden z kráľovských komisárov Ferdinanda I. v Banskej Bystrici (1557) Michal Steger (iný zápis: Stegner; ?1550, Banská Bystrica), notár v rokoch 15411550, bakalár slobodných umení (v 30. rokoch 16. storočia pôsobil v Tešíne) Martin Hofman (?1592), vicenotár v rokoch 15691580 a notár v rokoch 15811592 Konrád Roth († 1601), notár v rokoch 15931597 Johannes Sturm ( 16. storočie, Banská Bystrica† 17. storočie), pedagóg, hlavný notár v roku 1607 Dionýz Dvihaly (žil v 19. storočí), okresný notár v Banskej Bystrici, autor plánu pseudogotickej kaplnky na Starých Horách (postavenej v rokoch 18911893
Životopis Od roku 1317 župan Zvolenskej stolice, do ktorej vtedy patril aj Liptov, Turiec a Orava, od roku 1337 aj Komárňanskej stolice. Podporoval rozvoj baníctva a rozširovanie mestských výsad a udeľovanie nových. V roku 1318 pomohol Ružomberku získať mestské výsady. K tým, v roku 1340 kráľ Karol Róbert z Anjou doplnil mestu Ružomberok výsadu slobodného královského mesta. V roku 1312 bol účastníkom bitky pri Rozhanovciach na strane kráľa Karola Róberta proti Omodejovcom a Matúšovi Čákovi. Vyviazol s ťažkými zraneniami a za zásluhy dostal od kráľa úrad zvolenského veľžupana (Zvolen predtým ovládal M. Čák.). Na strane kráľa stál aj v bojoch o Vyšehrad (1316) a v roku 1317 v bojoch o hrad Adrián (maď. Adorján v blízkosti mestečka Livada, v Rumunsku v blízkosti súčasných maďarských a ukrajinských hraníc) a v bojoch o Komárno. Po smrti M. Čáka (1321) do roku 1327 nadobudol obrovský majetok a tituly a stal sa dôverným poradca kráľa. V roku 1323 v sprievode kráľa Karola Róberta navštívil pápežský dvor pápeža Jána XXII. v Avignone, kde sa zoznámil s gotickou architektúrou stal sa jej podporovateľom a šíriteľom. Zaslúžil sa aj o prestavbu kostola v Banskej Bystrici v gotickom slohu. Zastával aj úrad liptovského, zemplínskeho a komárňanského župana. Majiteľ hradov a panstiev vo Zvolene, Likave, Slovenskej Ľupči, Dobrej Nive a v Orave. Výmenou jeho dedičného majetku v Orave dostal od kráľa Karola Róberta hrady Čakovec a Štrigova v Chorvátsku, ktoré následne v roku 1334 vymenil za hrad a panstvo Komárno. V roku 1330 bol členom súdneho tribunálu, ktorý nariadil potrestať rod Feliciána Zacha až do tretieho pokolenia za účasť na nevydarenom atentáte na kráľa.
Na tejto ulici taktiež až do svojej smrti aj so svojou rodinou býval Univ. Prof. MUDr. Ján Fridrichovský, historicky prvý slovenský univerzitný profesor stomatológie, zakladateľ stomatochirurgie na Slovensku, profesor a dekan  Lekárskej fakulty Univerzity Komenského, predseda Lekárskej komory, čestný člen mnohých zahraničných lekárskych komôr, priekopník v stomatochirurgii a stomatoprotetike, autor mnohých odborných publikácií v domácej a zahraničnej literatúre, koncom päťdesiatych rokov politický väzeň komunistického režimu.