TUKE-KEMT/reranking-skquad huggingface dataset:
Úsek [[Žilina]] - [[Bohumín]] Tento úsek predstavuje preplavné prepojenie Vážskej vodnej cesty s vodnou cestou na rieke Odre, čo by konečnom dôsledku umožnilo spojenie Dunajskej vodnej cesty s cestou na Odre a ďalším pokračovaním na prístavy Baltského mora. Koncepčne to znamená vybudovať prieplav o parametroch triedy Va v podstate v koryte rieky Kysuca v úseku Žilina-Čadca. Za Čadcou prechádza trasa prieplavu do umelého kanála smerujúceho do Jablunkovského priesmyku a do údolia rieky Jelša (územie SR) a jeho zaústenie do rieky Odry u Bohumína. Myšlienku prepojenia Váhu s Odrou a vodného koridoru Dunaj-Odra-Labe na poľskej strane podporuje aj poľský projekt program integrovaného vodného hospodárstva v povodí Odry známy pod názvom "Program Odra 2006". Súčasťou integrovaného vodného hospodárstva je riešenie dopravnej funkcie rieky Odra a uvažuje sa o splavnení Odry na celom jej toku. Realizácia plavebného spojenia Váhu a Odry v úseku Žilina-Bohumín sa dosiahne vybudovaním následných stavieb na tokoch spájaných riek a ich prítokoch: stavba Plavebná komora Budatín (územie Slovenska) stavba Prieplav Budatín - Rudinka (územie Slovenska) stavba Plavebná komora Rudinka (územie Slovenska) stavba Prieplav Rudinka - Kysucké Nové Mesto (územie Slovenska) stavba Plavebná komora Kysucké Nové Mesto (územie Slovenska) stavba Prieplav Kysucké Nové Mesto - Kysucký Lieskovec (územie Slovenska) stavba Plavebná komora Kysucký Lieskovec (územie Slovenska) stavba Prieplav Kysucký Lieskovec - Krásno (územie Slovenska) stavba Plavebná komora Krásno (územie Slovenska) stavba Prieplav Krásno - Čadca (územie Slovenska) stavba Plavebná komora Čadca (územie Slovenska) stavba Prieplav Čadca - Raková (územie Slovenska) stavba Lodné zdvíhadlo Raková (územie Slovenska) stavba Prieplav Raková - Dejúvky (územie Slovenska) stavba Lodné zdvíhadlo Dejúvky (územie Slovenska) stavba Plavebný tunel Jablunkov (územie Slovenska-Česka) Na tieto stavby by nadviazala celkom 16 stavieb (prieplavy, plavebné komory a lodné zdvíhadlo) na území Slovenska a 9 stavieb na území Poľska, ktorými by sa dosiahlo prepojenie Vážskej vodnej cesty na Oderskou vodnú cestu.
Parametre  Maximálna hĺbka 18 m Objem nádrže je 36 mil. m³ ) Priehradný múr je vysoký 36 m a dlhý 472 m. Plocha nádrže zaberá 5,7 km² Bežná priemerná kóta nadmorskej výšky hladiny je 277,000 metrov, ale počas výstavby premostenia nádrže (súčasť výstavby úseku Púchov (mimo) – Považská Teplá železničnej trate Bratislava – Žilina) staviteľ občas žiada o zníženie vodnej hladiny. Nízky stav vody „ dlhodobo traumatizuje “ rybárov a majiteľov nehnuteľností pri nádrži.
Prístupnosť pre verejnosť Podzemné časti vodného diela nie sú prístupné verejnosti kvôli nevyhovujúcemu ťažnému stroju na šachte 4.
Vodná nádrž Hričov Hričov je vodná nádrž na rieke Váh, pod jeho sútokom s Kysucou a Rajčankou, pri obci Horný Hričov. Je súčasťou druhej časti Vážskej kaskády a s Vodným dielom Žilina sú jej najvyšším stupňom. Pri výstavbe vodného diela bola zatopená časť obce Strážov.
Technické parametre  nadmorská výška 787 m n. m. dĺžka hrádze 117 m výška hrádze cca 10 m sklon návodnej strany hrádze 40,5° sklon vzdušnej strany hrádze 36° objem vodnej nádrže cca 30 000 m3
Externé odkazy  Poloha na turistickej mape Kategória:Potoky na Slovensku Kategória:Vodné toky v Žilinskej kotline Kategória:Povodie Váhu Kategória:Vodné toky v okrese Žilina
V rokoch 1976 až 1978 absolvoval doplňujúce štúdium na Vojenskej akadémii Generálneho štábu ozbrojených síl ZSSR v Moskve. Po skončení štúdia velil 14. tankovej divízii v Prešove, bol náčelníkom štábu 1. armády, neskôr veliteľom 1. armády  v Příbramy. Pokračoval vo vojenskej kariére ako náčelník štábu Východného vojenského okruhu v Trenčíne, kde bol roku 1982 menovaný do prvej generálskej hodnosti. 11. septembra 1989 sa stal veliteľom Východného vojenského okruhu v Trenčíne. Od roku 1990 pracoval vo funkcii námestníka ministra obrany ČSFR. V roku 1992 sa stal ministrom obrany ČSFR. Po vzniku samostatnej Slovenskej republiky sa stal poradcom predsedu vlády Slovenskej republiky.
Životopis Študoval na gymnáziu v Banskej Bystrici, v roku 1953-1958 absolvoval štúdium na SVŠT v Bratislave, 1982 CSc. Pôsobil v Leteckých opravovniach a v Tesle Banská Bystrica, od 1976 pracuje vo Výskumnom ústave spojov v Banskej Bystrici. Realizoval pilotné projekty káblovej televízie a progresívne systémy telekomunikačnej techniky. Je autorom odborných publikácií a autorom a spoluautorom 4 patentov. Odborne publikuje a prednáša.
Životopis Vyštudoval Strednú zdravotnícku školu v Bratislave a lekárske vzdelanie získal na Lekárskej fakulte Karlovej univerzity v Prahe. Vedeckú hodnosť PhD. získal v roku 1995 na Lekárskej fakulte UK v Bratislave, vedecko-pedagogickú hodnosť docent v roku 2000 a profesor v roku 2009. Ako pedagóg a garant pôsobil na viacerých vysokých školách a univerzitách (Fakulte zdravotníctva a sociálnej práce Trnavskej univerzity, Katedre fyziatrie, balneológie a liečebnej rehabilitácie Slovenskej zdravotníckej univerzity, Fakulte zdravotníctva SZU v Banskej Bystrici či Lekárskej fakulte Univerzity Palackého v Olomouci.), no tiež v špecializovaných komisiách Ministerstva zdravotníctva SR. Zúčastnil sa viac ako 125 konferencií a kongresov a bol školiteľom a oponentom množstva prác. Je tiež autorom rozsiahlej publikačnej činnosti, vrátane knižných publikácií, monografií, učebníc, či iných vedeckých prác. Pôsobil ako lekár v Uliči, neskôr sa po nehode ako pacient dostal do Rehabilitačného ústavu v Hrabyni, kde ho zaujal odbor fyzioterapie. Zamestnal sa v danom zariadení a pôsobil tam 8 rokov. Získané vedomosti a skúsenosti zúžitkoval po roku 1986 počas dokončovania prác a rozbehu Rehabilitačného liečebného ústavu v Kováčovej, kde pôsobil ako dlhoročný riaditeľ. Zaslúžil sa o rozvoj a zvýšenie kreditu zariadenia, ktoré je špecializovaným štátnym zariadením na liečbu poúrazových a pooperačných stavov. Dlhodobo presadzuje komplexnú rehabilitáciu a veľký dôraz kladie na rozvoj osobnosti ako celku a jej návrat do života bez ohľadu na závažnosť postihnutia.
Životopis V roku 1958-1964 absolvoval štúdium na Lekárskej fakulte UK v Bratislave, 1967 ukončil I. st. a 1970 II. st. atestácie z odboru pediatrie, 1990 CSc., doc. 1997 prof. Absolvoval pracovné pobyty v Nemecku (1991, 1993). Pôsobil na Lekárskej fakulte. Bol dekanom Fakulty zdravotníctva Slovenskej zdravotníckej univerzity v Bratislave so sídlom v Banskej Bystrici. UK v Martine (1964-1966) a na Lekárskej fakulte UK v Bratislave (1967-1968). Od roku 1991 pracuje na Detskej klinike IVZ v Banskej Bystrici a od roku 1993 na Fakulte ošetrovateľstva a sociálnej práce Trnavskej univerzity. Pôsobil ako krajský odborník Stredoslovenského kraja pre pediatriu Ministerstva zdravotníctva SSR (1974-1990). Jeho nástup znamenal mimoriadne dynamický rozvoj zdravotníckej starostlivosti o dieťa v kraji. Sledovaním moderných trendov odboru, originálnymi riešeniami klinických, organizačných i technologických problémov pozdvihol detské oddelenie vtedajšieho KÚNZ, dnes detskú kliniku, na špičkovú úroveň. Od roku 1998 je členom komisie pre eradikáciu poliomyelitíty Ministerstva zdravotníctva SR. Je funkcionárom a členom odborných spoločností doma i v zahraničí. Ako spoluautor prispel do zahraničnej publikácie, je spoluautorom odborných publikácií, učebníc a vysokoškolských skrípt, je autorom 2 priemyselných vzorov a 10 realizovaných zlepšovacích návrhov. Ako autor a spoluautor publikoval odborné štúdie v slovenských a zahraničných odborných časopisoch, odprednášal vyše 200 prednášok. Je autorom 18-dielneho televízneho seriálu Matka a dieťa (STV, 1994) a autorom fejtónov (pod pseudonymom) uverejňovaných v regionálnom denníku Smer.
Životopis V roku 1946 – 1956 študoval na JSŠ v Brezne, Banskej Bystrici a vo Zvolene, 1956 – 1962 absolvoval štúdium na Lekárskej fakulte J.E. Purkyně v Brne. V roku 1966 obhájil atestáciu I. st. a v roku 1970 atestáciu II. stupňa na ILF v Košiciach, 1977 CSc., 1989 docent, 1997 vymenovaný za profesora. Absolvoval študijné a pracovné cesty do takmer všetkých štátov sveta, v medicínsky najvyspelejších krajinách bol opakovane. V roku 1962 nastúpil do KÚNZ v Banskej Bystrici ako lekár, 1966 sa stal zástupcom prednostu oddelenia a 1977 prednostom očného oddelenia, od 1991 je prednostom Očnej kliniky NsP F.D. Roosevelta v Banskej Bystrici. V rámci pedagogickej činnosti pôsobil ako profesor na Trnavskej Univerzite v Trnave (1998 – 1999). Je členom 13 domácich a zahraničných odborných spoločností. Venuje sa mikrochirurgii oka a využitím progresívnej techniky a zavádzaním nových operačných metód do rutinnej praxe. Patrí mu rad priorít v rámci Československa a Slovenska. Je autorom 9 zlepšovacích návrhov, vybudoval jedno z najlepšie vybavených oftalmologických pracovísk na Slovensku. Vychoval rad vynikajúcich odborníkov. Je spoluautorom 2 monografií, publikoval odborné príspevky doma i v zahraničnej tlači. Podieľal sa na príprave 20 výučbových videofilmov.
Životopis V roku 19501954 absolvoval štúdium na VŠCHT v Prahe, 1967 CSc., 1987 DrSc. Pôsobil v Biotike Slovenská Ľupca (19551991), z toho (19621991) ako vedúci výskumu. Prednášal z oblasti biosyntézy antibiotík a aminokyselín na UK v Bratislave. Žije v Banskej Bystrici. Od roku 1992 vykonáva poradenskú činnosť v oblasti výskumu a výroby antibiotík. Je členom komisie pre udeľovanie vedeckých hodností z oblasti kvasnej chémie a technilógie. Je autorom a spoluautorom čs. a slovenských patentov a autorských osvedčení, vedeckých a odborných publikácií, odborných publikácií, odborných prednášok na medzinárodných a národných konferenciách, záverečných správ štátnych a odborových úloh, záverečných podnikových úloh.
Štúdium a kariéra Po maturite na elokovaných triedach Reálneho gymnázia v Bratislave (1940 – 1948) začal študovať na Slovenskej univerzite, neskôr premenovanej na Univerzitu Komenského v Bratislave. Prvé dva ročníky absolvoval na pedagogickom smere predmety Prírodopis - Zemepis. Po druhom ročníku sa zapísal na Botaniku, špecializáciu Geobotanika. V roku 1951, ešte počas štúdia v piatom ročníku univerzity, sa stal riaditeľom referátu pre prírodné vedy Slovenskej akadémie vied. V roku 1952 bol poverený podieľať sa na prípravách zákona a zahájenia činnosti SAV v roku 1953. Prevzal funkciu tajomníka pre biologicko – lekárske vedy. V roku 1960 obhájil dizertačnú prácu na SAV v Bratislave a získal titul CSc.. V roku 1965 založil Ústav biológie krajiny Slovenskej akadémie vied, ktorý položil základ pre rozvoj medzinárodnej spolupráce v tomto smere. Počnúc rokom 1967 organizoval každé tri roky medzinárodné sympóziá, venované problematike ekologického výskumu krajiny. Inicioval založenie Medzinárodnej asociácie krajinnej ekológie (IALE), ktoré sa uskutočnilo v roku 1982 v ČSSR. Dve funkčné obdobia bol jej viceprezidentom. Od roku 1992 spolupracoval s Vysokou školou pedagogickou v Nitre, neskôr Univerzitou Konštantína Filozofa v Nitre pri vytvorení študijného odboru Ekológia a environmentalistika. Pripravil vznik Katedry ekológie a environmentalistiky FPV (v roku 1994) a desať rokov bol jej vedúcim. V roku 1992 sa habilitoval za docenta v odbore Ochrana a tvorba krajiny na Technickej univerzite vo Zvolene. V tom istom roku získal titul DrSc., na SAV v Bratislave. V roku 1993, na základe úspešne ukončeného vymenúvacieho konania získal vedecko – pedagogický titul profesor na Technickej univerzite vo Zvolene pre odbor Ekológia krajiny. Ako prejav uznania jeho celoživotnej vedeckej a pedagogickej práce mu bol v roku 2009 na Technickej univerzite vo Zvolene udelený titul „Doctor honoris causa“. Čestný titul „profesor emeritus" mu bol udelený v roku 2011 za aktívnu vedeckú, publikačnú a pedagogickú prácu a za odborný prínos v oblasti ekológie a environmentalistiky.
Životopis V roku 19701976 absolvoval štúdium na Lekárskej fakulte UK v Bratislave, 1992 CSc., 1996 docent. Od roku 2003 bol profesorom chirurgie. Po skončení štúdia pôsobil na chirurgickom oddelení NsP v Brezne ako sekundárny lekár (19761979). Od roku 1979 bol chirurgom vo FNsP F.D. Roosevelta v Banskej Bystrici. Od roku 1991 prednostom chirurgickej kliniky, od 1993 vedúcim Vysunutého výučbového strediska SZU v Banskej Bystrici. Od roku 1997 bol prezidentom Slovenskej chirurgickej spoločnosti. Od roku 2004 bol vedúcim Katedry gastroenterologickej chirurgie Lekárskej fakulty Slovenskej zdravotníckej univerzity. Na Chirurgickej klinike SZU v Banskej Bystrici v roku 1991 zaviedol kompletné spektrum laparoskopických a torakoskopických výkonov. Jeho vedecká činnosť bola nasmerovaná predovšetkým na klinický výskum, ktorý zameriava na význam radikálnej lymfadenektómie a na problematiku karcionómu pankreasu a pečene, pod jeho vedením v Banskej Bystrici ako prvé chirurgické pracovisko na Slovensku zaviedlo laparoskopickú adrenalektómiu, laparoskopickú kardiomyotómiu a laparoskopickú resekciu žalúdka. Venoval sa aj dejinám slovenskej chirurgie, bol šéfredaktorom časopisu Slovenská chirurgia , členom viacerých profesných domácich i zahraničných spoločností. Bol autorom a spoluautorom odborných publikácií, vedeckých prác publikovaných v domácich i zahraničných časopisoch. Najznámejšie monografie: Chirurgická liečba rakoviny pankreasu (1996), Momenty z dejín slovenskej chirurgie (1999), Operácie na pečeni (2007). Bol členom Slovenskej chirurgickej spoločnosti.
Životopis Štúdium strojného inžinierstva na Strojníckej fakulte SVŠT v Bratislave absolvoval v roku 1954. V roku 1973 absolvoval Fakultu spoločenských vied v Prahe. V tom istom roku obhájil titul CSc. na Filozofickej fakulte UK v Bratislave. V roku 1976 získal hodnosť docenta tak isto na Filozoficke fakulte UK a v roku 1987 hodnosť profesora na Univerzite Komeského v Bratislave. V roku 1997 mu bol udelený titul Eur. Ing. na Féderation Européen d´ Association Nationales d´ Ingénieurs Paris (FEANI) a Ing. Paed. IGIP na Internationale Gesellschaft für Ingenieurpädagogik Klagenfurt (IGIP) . Pôsobil ako vysokoškolský pedagóg na Katedre inžinierskej pedagogiky a psychológie (v rokoch 1983 - 1994 ako jej vedúci). Katedra vznikla 1. januára 1962 na Slovenskej technickej univerzite, pričom jej názov bol niekoľkokrát zmenený. Od roku 1990 bola súčasťou Materiálovotechnologickej fakulte STU v Trnave. Vo vedeckej práci sa zaoberal najmä teóriou vyučovania technických odborných predmetov, didaktickou technikou a inžinierskej pedagogikou. Bol aj autorom a spoluautorom viacerých monografií, stredoškolských učebníc, vysokoškolských skrípt. Bol vedúcim projektov, zodpovedným riešiteľom aj riešiteľom mnohých výskumných úloh.
Životopis V roku 1956-1961 absolvoval štúdium na Českom vysokom učení technickom v Prahe. Roku 1976 CSc., 1981 doc., 1993 prof. Pôsobil ako pedagóg na FESCR v Banskej Bystrici, od roku 1991 bol vedúcim Katedry verejnej správy EF UMB v Banskej Bystrici. Recenzoval rôzne odborné práce, monografie, zostavoval vysokoškolské učebnice, publikoval vedeckovýskumné štúdie, odborné články a pod.
Životopis Študoval na obchodnej škole v Kežmarku a na gymnáziu v Rimavskej Sobote, lesníctvo na Baníckej a lesníckej akadémii v Banskej Štiavnici. Inžinier, od roku 1940 vysokoškolský profesor. Pôsobil ako riaditeľ Štátnych lesov v Banskej Bystrici. Podporoval lesné staviteľstvo, zaslúžil sa o rozvoj lesníckeho vysokého školstva. Dekan lesníckeho odboru Vysokej školy poľnohospodárskej a lesného inžinierstva. Autor odborných článkov. Nositeľ vyznamenaní.
Životopis Absolvoval Vyššiu priemyselnú školu strojnícku v Košiciach, potom Vojenskú leteckú akadémiu v Hraniciach na Morave. Letec-stíhač pri útvaroch v Piešťanoch a v Kuchyni, veliteľ 13. letky v bojoch proti ZSSR na východnom fronte, pred vypuknutím SNP mjr., veliteľ leteckej školy v Banskej Bystrici. Príslušník protifašistického odboja v armáde, počas SNP veliteľ letectva 1. čs. armády na Slov. Pri plnení úloh ho zatklo Gestapo, zahynul v Mauthausene.
Životopis Študoval na VŠT v Bratislave a na VŠZ v Brne. Po ukončení lesný asistent Riaditeľstva štátnych lesov v Banskej Bystrici (1948-1949). Pracovník Štátnych lesov vo Zvolene (1950-1955), hlavný inžinier Lesostavu vo Zvolene (1956-1957), námestník riaditeľa Bučiny Zvolen (1957-1961). Vedúci výstavby podnikového Riaditeľstva štátnych lesov v Banskej Bystrici (1961), ekonomický námestník podnikového Riad. št. lesov v Banskej Bystrici (1969-do odchodu na dôchodok). Zaslúžil sa o vybudovanie lesných ciest, mostov a i. lesných objektov na Horehroní. Účastník SNP vo Vysokoškolskom strážnom odd. na Donovaloch, väznený v zajateckom tábore Mühlberg v Nemecku (1944-1945). Nositeľ Radu SNP II. tr a i. vyznamenaní.
Životopis Študoval na Štátnom maďarskom kráľovskom katolíckom gymnáziu v Banskej Bystrici. Námorný kapitán v 1. svetovej vojne, vedúci inžinier železiarní v Podbrezovej (od roku 1919). V rokoch 1937 až 1939 žil v Příbrami - Březových horách, kde pôsobil ako technický komisár. Neskôr žil v Bratislave.
Životopis Do roku 1934 študoval na Učiteľskom ústave v Spišskej Novej Vsi. Pôvodne učiteľ, neskôr dôstojník Slovenskej armády (19391945). Účastník protifašistického odboja v armáde, po vypuknutí SNP veliteľ 35. pešieho práporu Vápenec 4. taktickej skupiny Muráň, s kt. sa zúčastnil oslobodzovacích bojov o republiku. Po vojne pôsobil ako dôstojník ČSĽA (19451950). V roku 1950 ako pplk. preradený do zálohy, 19501975 pracovník Pozemných stavieb v Banskej Bystrici.
Životopis Ľudovú školu navštevoval v Banskej Bystrici - Radvani. Maturoval na Gymnáziu A. Sládkoviča v Banskej Bystrici (1925). Vyučil sa za garbiara v Banskej Bystrici - Radvani (19251932), pracoval u otca. Neskôr úradník, v roku 19391943 dôstojník slovenskej armády v rozličných funkciách v Bratislave, v Topoľčanoch, v Trenčíne a v Banskej Bystrici, 19431944 v hodnosti mjr. veliteľ posádky v Brezne, kde sa zapojil do protifašistického hnutia a príprav SNP. Po potlačení SNP sa ukrýval v horách, po príchode do Banskej Bystrice - Radvane zatknutý (31. marca 1945), väznený v Banskej Bystrici, eskortovaný do koncentračného tábora. Všestranný atlét, podnáčelník SĽAS.
Vzdelanie a profesionálna kariéra Študoval na Strednom odbornom učilišti chemickom. V rokoch 19621963 pracoval v závode Bučina Zvolen. Následne až do roku 1990 pracoval vo Východoslovenských železiarňach Košice.
Život a vzdelanie Po absolvovaní Vojenského gymnázia Banská Bystrica v roku 1982 absolvoval Vysokú vojenskú leteckú školu Košice.
Životopis Navštevoval meštiansku školu (1931-1935) a Obchodnú akadémiu (1935-1937) v Banskej Bystrici. Pôvodne úradník, neskôr dôstojník ZNB. Vojak slovenskej armády. Účastník protifašistického odboja a SNP. Príslušník 1. československého armádneho zboru v ZSSR. Pracovník Ministerstva vnútra v Prahe, pôsobil v diplomatických službách v Moskve a v Budapešti. Na dôchodku žil v Banskej Bystrici (od 1973). Nositeľ viacerých vyznamenaní.
V ozbrojených silách Slovenského štátu Po vzniku Slovenského štátu 14. marca 1939 sa vrátil na Slovensko a stal sa náčelníkom štábu V. zboru v Trenčíne. Ďalšie pôsobenia Po reorganizácii armády prednosta 4. oddelenia štábu Vyššieho veliteľstva 2 v Banskej Bystrici. V decembri 1939 preradený do skupiny dôstojníkov generálneho štábu. Od 1. február 1940 ako prednosta 3. oddelenia štábu Vyššieho veliteľstva 2 v Banskej Bystrici Po ďalšej reorganizácii od 1. októbra 1940 prednosta výcvikového oddelenia Veliteľstva pozemného vojska v Banskej Bystrici Po vypuknutí vojny proti ZSSR bol už 27. júna 1941 odvelený do poľa. Domov sa vrátil 6. októbra 1941. Od novembra 1941 do mája 1942 zastupoval vo funkcii Náčelník štábu Veliteľstva pozemného vojska. 1. február 1943 prednosta všeobecného a organizačného oddelenia Veliteľstva pozemného vojska. 30. apríl 1943 oblastný veliteľ BV v Banskej Bystrici. 3. január 1944 bol prevelený k Najvyššiemu úradu pre zásobovanie v Bratislave. 1. apríl 1944 sa stal Náčelníkom štábu Veliteľstva divíznej oblasti 1 v Trenčíne. 6. máj 1944 sa presunul na východ Slovenska, kde sa formovala poľná, tzv. Východoslovenská armáda (VSA). Zaujal funkciu náčelníka štábu 1. pešej divízie (1. PD),
Životopis V roku 1988 ukončil Gymnázium Nitra, v rokoch 1988 až 1992 študoval na Vysokej vojenskej leteckej škole Košice. V roku 1992 sa stal kapitánom vrtuľníka Miešaného dopravného leteckého zboru v Mošnove. Neskôr v ten rok pilotoval vrtuľník Mi-24 v 4. vrtuľníkovom pluku Prešov. V roku 1992 sa tam stal starším pilotom, v roku 1994 kapitánom vrtuľníka. Od roku 1995 bol veliteľom roja vrtuľníkovej letky, 4. vrtuľníkového krídla 4. leteckej základne. Od roku 2000 bol zástupcom veliteľa vrtuľníkovej letky. Od roku 2003 zástupcom veliteľa vrtuľníkového krídla 3. leteckej základne Prešov. V roku 2004 prevzal funkciu Vedúci starší dôstojník – špecialista oddelenia leteckého výcviku Vzdušných síl vo Zvolene. Od roku 2008 bol veliteľom leteckého krídla Leteckej základne Prešov a od roku 2009 velil letke Vrtuľníkového krídla v Prešove. Od roku 2010 bol zástupca veliteľa Vrtuľníkového krídla generálplukovníka Jána Ambruša Prešov. Od roku 2012 vykonával funkciu Vojenský poradca – predstaviteľ pre LaPVO a spoluprácu s NATO, Úrad vojenského predstaviteľa pri Vojenskom výbore NATO v Bruseli. Od roku 2015 bol zástupcom náčelníka štábu Veliteľstva Vzdušných síl vo Zvolene. Od 15. novembra 2018 bol zástupca veliteľa Vzdušných síl. V tejto funkcii ho 28. mája 2019 prezident Andrej Kiska povýšil do prvej generálskej hodnosti, brigádny generál. 16. marca 2023 ho prezidentka Zuzana Čaputová povýšila do hodnosti generálmajor. Minister obrany Jaroslav Naď 16. septembra 2020 oznámil, že Kleštinec sa stane riaditeľom Vojenského spravodajstva. Kleštinec prešiel prísnou previerkou do stupňa „prísne tajné“.
V ozbrojených silách Slovenského štátu Deň po vzniku Slovenského štátu prevzal velenie 10. divízie v Banskej Bystrici. Ďalšie pôsobiská Od 1. mája do 31. októbra 1939 pôsobil ako veliteľ Školy na výchovu dôstojníkov pechoty v zálohe v Banskej Bystrici. Od 28. augusta 1939 bol dočasným veliteľom pešieho pluku 6, s ktorým sa do 7. septembra zúčastnil ťaženia slovenskej armády proti Poľsku. Ako veliteľ pešiemu pluku 3 vo Zvolene pôsobil od novembra 1939 do 25. júna 1941 a od 1. júla do 31. decembra 1943 Po napadnutí ZSSR v júni 1941 odišiel s peším plukom 3 do na vých. front., kde zotrval do 4. decembra 1941. 8. 12. 1941, po návrate na Slovensko, prevzal velenie pešieho pluku 3 vo Zvolene. Na východný front opäť odišiel 16. septembra 1942, kde do začiatku apríla 1943 zastával funkciu veliteľa motorizovaného pešieho pluku 20 v rámci Rýchlej divízie. S účinnosťou od 1. januára 1944 bol ustanovený za veliteľa Vojenskej divíznej oblasti 1 v Trenčíne. Jeho divízia sa stala súčasťou tzv. Východoslovenskej armády (VSA) a preto už 7. mája 1944 odišiel ako jej veliteľ na východné Slovensko do priestoru Giraltoviec, kde bol zriadený štáb divízie.
Život V rokoch 19801984 absolvoval Vojenské gymnázium SNP v Banskej Bystrici a následne pokračoval v štúdiu na Vysokej vojenskej škole Pozemného vojska vo Vyškove na Morave, ktoré úspešne ukončil v roku 1988. Kariéru profesionálneho vojaka začal v roku 1988 ako veliteľ čaty a roty 22. výsadkovej brigády Česko-slovenskej armády. Po rozdelení ČSFR pôsobil vo funkcii zástupcu veliteľa pre výcvik novovznikajúceho 3. špeciálneho odriadu v Žiline (od 1. októbra 1995 5. pluk špeciálneho určenia, skratka 5. PŠU). V roku 1995 absolvoval pobyt na jazykovej škole v San Antoniu v Texase a kvalifikačný kurz pre dôstojníkov špeciálnych síl vo Fort Bragg v Severnej Karolíne. V roku 1998 sa zúčastnil odborného kurzu Paracommando v Marche-les-Dames, časti mesta Namur v Belgicku. Vo februári 2001 bol ako podplukovník vymenovaný za veliteľa 5. pluku špeciálneho určenia, odkiaľ v roku 2006 prešiel do pôsobnosti Centra riadenia operácií Generálneho štábu ozbrojených síl SR. V júni 2007 absolvoval Kurz národnej bezpečnosti v Národnej akadémii obrany Andreja Hadika v Liptovskom Mikuláši a 9. júla 2007 bol slávnostne inaugurovaný za veliteľa veliteľa 5. PŠU. Službou 15 rokov patril na Slovensku medzi najdlhšie slúžiacich veliteľov.
Životopis Študoval na gymnáziu v Banskej Bystrici (19131921), na Vojenskej akadémii v Hraniciach na Morave, na Vojenskej aplikačnej škole delostrelectva v Olomouci, neskôr absolvoval niekoľko vojenských kurzov. Od roku 1923 dôstojník československej a neskôr slovenskej armády, príslušník delostreleckého pluku vo funkcii veliteľa, prednosta 4. odd. štábu 1. divízie, dôstojník na doplnkovej správe MNO v Bratislave. Bol účastník ilegálneho protifašistického hnutia, spolupracovník občianskych odbojových skupín. Stúpenec čs. exilovej vlády, organizoval informačné služby britskej rozviedky pre československý zahraničný odboj. Spoluorganizátor a účastník SNP, 29. augusta 1944 bol s bratom Milanom iniciátor a aktér obsadenia budovy Veliteľstva pozemného vojska v Banskej Bystrici. Tiež bol signatár Proklamácie s slovenským vojakom a Proklamácie k slovenskému národu, ktorými bolo vyhlásené povstanie. Počas neho bol prednosta politickej správy Veliteľstva 1. čs. armády na Slovensku, v októbri-novembri 1944 zástupca 1. čs. armády na Slovensku v delegácii povstaleckej SNR na rokovaniach s exilovou vládou v Londýne a účastník delegácie na rokovaniach v Moskve. Po roku 1945 sa zúčastnil na budovaní novej čs. armády a 19. februára 1947 bol vymenovaný do hodnosti brigádny generál. V roku 1950 bol zbavený vojenskej hodnosti, ktorá mu bola v roku 1991 vrátená in memoriam . Mestský národný výbor v Banskej Bystrici mu udelil 21. augusta 1990 čestné občianstvo in memoriam. Pochovaný je v Banskej Bystrici.
Život Narodil sa 10. októbra 1949 v Kalinove, okres Lučenec. V rokoch 19641967 bol žiakom Vojenskej školy Jana Žižku z Trocnova v Bratislave. Následne ďalej pokračoval v štúdiu na Vojenskej akadémii vo Vyškove na Morave, ktoré zakončil roku 1971. 1. augusta 1971 bol prijatý za vojaka z povolania a menovaný do hodnosti poručík. Následne do roku 1974 vykonával základné veliteľské funkcie veliteľa čaty a roty. V rokoch 19741976 absolvoval interné postgraduálne štúdium na Vojenskej akadémii v Brne. Medzi rokmi 1976 a 1979 bol zástupcom náčelníka štábu, potom veliteľ tankového práporu 60. tankového pluku v Kežmarku. V roku 1979 absolvoval kurz veliteľov plukov vo vyšších dôstojníckych kurzoch Výstrel v meste Solnečnogorsk v ZSSR. Následne pôsobil do roku 1985 ako náčelník štábu, potom veliteľ 63. motostreleckého pluku v Michalovciach. Potom medzi rokmi 1985 a 1987 slúžil ako náčelník štábu 13. tankovej divízie, neskôr až do roku 1992 ako zástupca jej veliteľa. Po absolvovaní vyššieho akademického kurzu vo Vojenskej akadémii v Brne sa stal veliteľom 13. tankovej divízie. 1. novembra 1994 sa stal veliteľom 1. armádneho zboru Armády Slovenskej republiky v Topoľčanoch. V roku 1997 absolvoval štúdium na Kráľovskej akadémii obranných štúdii v Londýne. 1. januára 1998 bol ustanovený do funkcie náčelníka Správy pre integráciu a štandardizáciu Generálneho štábu Armády Slovenskej republiky v Trenčíne a toho istého roku menovaný do prvej generálskej hodnosti. 4. decembra 1998 nastúpil do funkcie náčelníka Generálneho štábu Armády Slovenskej republiky v Trenčíne.
Život Pochádzal z Topoľčianok. Vyučil sa za pekára a neskôr pracoval ako príležitostný robotník u pekára a murársky pomocník. V roku 1938 narukoval do armády a absolvoval poddôstojnícky kurz. V roku 1941 bol odvelený ako vojak armády Slovenského štátu na východný front. Vo februári 1943 pri Krasnodare dezertoval. Skrýval sa do príchodu Červenej armády. Bol zajatý. V zajatí vstúpil do československej jednotky na východnom fronte. Absolvoval výcvik a zúčastnil sa bojov o Kyjev. Následne pôsobil ako inštruktor počas prípravy príslušníkov 2. čs. paradesantnej brigády. V lete 1944 absolvoval kurz radistov a minérov a bol pridelený k Ústrednému štábu partizánskeho hnutia v Kyjeve. Velil výsadku 8 člennej organizátorskej skupiny do priestoru Nízkych Tatier. Skupina organizovala partizánsku brigádu Jánošík s viac ako 1 300 členmi, ktorá sa podieľala v regióne Nízke Tatry na bojoch počas Slovenského národného povstania. Po vojne pracoval v hospodárskych funkciách. Bol nositeľom viacerých vyznamenaní (Československý vojnový kríž 1939, Rád Slovenského národného povstania, sovietskych a francúzskych vyznamenaní, atď.). K 50. výročiu konca vojny ho prezident SR Michal Kováč v roku 1995 povýšil do hodnosti generálmajora. Získal tiež Rad Ľudovíta Štúra II. triedy za aktívnu účasť na protifašistickom odboji.
Vojenská kariéra  Začiatky V roku 1991 absolvoval Vysokú vojenskú leteckú školu SNP Košice a stal sa pilotom 11. vrtuľníkového pluku 1. armády, Západný vojenský okruh. V roku 1992 sa stal kapitánom vrtuľníka vo 4. vrtuľníkovom pluku Prešov. Od roku 1999 bol dôstojník streleckej a taktickej prípravy vrtuľníkovej letky – 34. letecká základňa Prešov. Od roku 2001 bol veliteľom roja tejto základne. Od roku 2004 pôsobil ako zástupca veliteľa letky – letecká základňa Prešov, Vrtuľníkové krídlo Prešov. V roku 2010 sa stal inšpektor bezpečnosti letov - pilot a neskôr toho roku veliteľom letky Vrtuľníkového krídla Prešov. Od roku 2012 bol zástupcom veliteľa Vrtuľníkového krídla Prešov, v rokoch 2013 až 2020 Vrtuľníkovému krídlu generálplukovníka Jána Ambruša Prešov velil. Ako plukovník sa k 1. októbru 2020 stal zástupcom veliteľa Vzdušných síl. Veliteľ vzdušných síl OS SR Od 1. januára 2021 je veliteľom Vzdušných síl. Do prvej generálskej hodnosti bol prezidentkou Zuzanou Čaputovou vymenovaný 28. januára 2021. 4. mája 2022 ho prezidentka Zuzana Čaputová povýšila do hodnosti generálmajor.
Život V roku 1982 absolvoval Vojenskú strednú odbornú školu v Martine a v roku 1986 Vojenskú vysokú školu vo Vyškove na Morave a zároveň bol menovaný do hodnosti poručík ako vojak z povolania. Následne pôsobil na Slovensku kde vykonával základné veliteľské funkcie v ženijnom vojsku na stupni čata až rota a potom štábne funkcie na veliteľstve divízie a armádneho zboru v Prešove. Po ukončení akademického kurzu na Vojenskej akadémii v Liptovskom Mikuláši bol v roku 2000 ustanovený do funkcie ženijného náčelníka 1. mechanizovanej brigády v Prešove. V roku 2001 bol premiestnený do Michaloviec, kde zastával funkciu veliteľa ženijného práporu. Od roku 1999 do roku 2007 absolvoval niekoľko jazykových kurzov z jazyka nemeckého a anglického. V roku 2008 ukončil 10 mesačný Kurz národnej bezpečnosti vo Vojenskej akadémii Liptovský Mikuláš kde dosiahol najvyššie vojenské vzdelanie, ktoré je predpokladom pre výkon najvýznamnejších funkcií v rezorte MO SR. Od februára 2004 do augusta 2004 pôsobil ako veliteľ ženijnej roty v rámci medzinárodnej operácie „Iracká sloboda“ v Iraku. Od 1. februára 2005 pôsobil na Veliteľstve Pozemných síl najprv vo funkcii zástupcu náčelníka a od 1. októbra 2005 náčelníka Štábu Veliteľstva Pozemných síl OS SR. Túto funkciu vykonával do 31. augusta 2007 a znovu od 30. júna 2008. V roku 2010 sa stal veliteľom vojenskej posádky v Prešove a zároveň aj veliteľom 2. mechanizovanej brigády so sídlom v Prešove. V rokoch 2012 až 2015 bol zástupcom veliteľa Pozemných síl, v rokoch 2015 až 2017 náčelníkom štábu Veliteľstva Pozemných síl a od 1. februára 2017 opäť zástupcom veliteľa Pozemných síl. 5. mája 2017 bol prezidentom SR Andrejom Kiskom menovaný do vojenskej hodnosti brigádny generál. Z aktívnej služby odišiel po „viac ako 42 rokoch“ k 31. decembru 2020 vo funkcii zástupcu veliteľa Pozemných síl. 8. júla 2021 mu v novovzniknutej tradícii za službu vlasti poďakovala prezidentka Zuzana Čaputová.
Životopis Základnú školu navštevoval v Banskej Bystrici, 1968 maturoval na Strednej priemyselnej škole strojníckej vo Zvolene, vysokoškolské štúdium absolvoval na Filozofickej fakulte UK v Bratislave. V roku 1974 začal pracovať na Mestskej pamiatkovej správe v Bratislave (1976 vedúci odboru pamiatkovej starostlivosti), 19781983 pôsobil vo funkcii vedúceho výskumu pamiatok v Projektovom ústave kultúry Bratislava, stredisko v Banskej Bystrici. Od roku 1983 je riaditeľom Oblastného reštaurátorského ateliéru v Banskej Bystrici (Pamiatkového ústavu v Bratislave). Bol členom Reštaurátorskej komisie (19881998) a od roku 2000 je prezidentom občianskeho združenia ITHAKA. V 80. rokoch pracoval na akcii "Záchrana pokladu" – projektu záchrany Banskej Štiavnice. Stal sa autorom najlepšieho výskumu roku 1980 za objekt 198/II Banská Bystrica a hrad Vígľaš (1981). Publikoval elaboráty z umelecko-historických architektonických výskumov pamiatkových objektov. Medzi najvýznamnejšie výskumy patrí hrad Vígľaš, Hradný areál Banská Bystrica s návrhom realizácie slohovej rekonštrukcie Matejovho domu, Kostola Nanebovzatie Panny Márie s primárnym dotvorením existencie Románskej Baziliky z 13. storočia. Ako prvý spracoval výskum bloku III. Mestskej pamiatkovej rezervácie Banská Bystrica. Realizoval (v spolupráci s akad. soch. I. Škadlíkom) zhotovenie slohovej vežičky budovy na Námestí SNP č. 23 v Banskej Bystrici (1997). Uskutočnil výskum Mestskej radnice Nám. SNP č. 1 v Banskej Bystrici s významným nálezom gotických nástenných malieb a základov najstaršej meštianskej architektúry z 13. storočia (1998). Je autorom ideového projektu a ojedinelej realizácie transferu gotickej svätyne kostola v obci Koš (6. decembra 2000). Realizoval slohovú rekonštrukciu secesných fasád objektu Matice slovenskej v Báčskom Petrovci (2001).
Životopis Po ukončení štúdií pracoval na Ministerstve výstavby a techniky SSR. Predseda Zväzu architektov, člen komisie EHS v Ženeve. Autor projektov budov a územných plánov, publikácií a článkov. Inicioval vytvorenie strediska URBION v Banskej Bystrici. Vedúci odboru územného plánovania na SKNV v Banskej Bystrici (1976-1990).
Profesionálna kariéra Po maturite na strednej ekonomickej škole študoval na Vysokej škole poľnohospodárskej v Nitre, kde absolvoval odbor prevádzkovej ekonomiky. Po skončení vysokej školy v roku 1979 pôsobil v rezorte poľnohospodárstva a potravinárstva ako plánovač, ekonóm a šéf technického a investičného rozvoja. Po Nežnej revolúcii začal podnikať v chemickej a potravinárskej sfére, neskôr v reštauračných službách a hotelierstve.
Životopis V rokoch1966 – 1969 študoval na Strednej všeobecnovzdelávacej škole v Brezne, 1970 – 1975 na odbore pozemné stavby Stavebnej fak. SVŠT, 1973 – 1975 doplňujúce pedagogické štúdium na SVŠT v Bratislave, 1995 – 1996 manažment školstva a školy na Ekonomickej fak. UMB v Banskej Bystrici, 1997 – 1998 odbor právo na Univerzite tretieho veku v Banskej Bystrici. V rokoch 1969 – l970 pracoval ako technik v Mostárni Brezno, 1976 – 1990 pedagóg odborných predmetov na Strednej priemyselnej škole stavebnej v Banskej Bystrici, 1990 – 1999 predseda rady základnej organizácii stred. školstva na strednom Slovensku, externe vyučoval na SPŠS v Banskej Bystrici, od 1999 Odborový zväz pracovníkov školstva a vedy na Slovensku. Pravidelne publikuje v odborných periodikách, člen konzult. kruhu časopisu "Škola, manažment, ekonomika, legislatíva", 1985 – 1990 odborný poradca pre školskú inšpekciu v oblasti odborných predmetov, lektor a poradca stredoškolskej odbornej činnosti, autor celoštátnych učebných pomôcok. Zomrel 13. júla 2012 v Bratislave.
Profesionálna kariéra  1977 – absolvoval Prírodovedeckú fakultu Univerzitu Komenského v Bratislave 19781979 – Vysoká škola poľnohospodárska v Nitre, odborný pracovník 19791993 – Slovenská akadémia vied, vedecký pracovník 1990 – obhajoba kandidátskej dizertačnej práce 19911992 – uvoľnený na výkon funkcie 1. námestníka ministra kontroly 19931996 – v riadiacich funkciách súkromných spoločností – riadenie ľudských zdrojov, 19961998 – prednosta Miestneho úradu mestskej časti Bratislava - Staré Mesto
Životopis Vyštudoval Vysokú školu poľnohospodárskeho a lesného inžinierstva v Košiciach (1946-1950), postgraduálne VŠLD vo Zvolene (1966). Roku 1950 Ing., 1950 CSc. V roku 1950-1951 zástupca riaditeľa Lesného závodu v Podbrezovej-Štiavničke, 1951-1953 pracovník Taxácie štátnych lesov v Banskej Bystrici, od roku 1958 Ústavu pre hospodársku úpravu lesov vo Zvolene, od 1970 hlavný inžinier ústavu. Spoluorganizátor hospodárskej úpravy lesov a lesného hospodárstva na Slovensku. Autor prác v odborných časopisoch a zborníkoch.
Životopis Študoval na lesníckom odbore Vysokej školy poľnohospodárskeho a lesníckeho inžinierstva (VŠPLI) v Košiciach, 1950 Ing. Odborný asistent na VŠPLI, od 1952 na VŠLD, 1953-1955 technológ Banskobystrického lesného priemyslu, 1956-1967 pracovník Krajskej správy lesov v Banskej Bystrici. Vedúci technického oddelenia Podnikového riaditeľstva Štátnych lesov v Banskej Bystrici (1967-1973), vedúci odboru technickej prípravy výroby (1973-1981). Špecializoval sa na technológiu prípravy ťažobných a pestovateľských prác. Autor 5 realizovaných zlepšovacích návrhov a odborných článkov.
Životopis Vyštudoval na lesníckom odbore Vysokej školy poľnohospodárskeho a lesníckeho inžinierstva v Košiciach (19471952). Od roku 1952 prednášal na katedre lesníckych stavieb VŠLD vo Zvolene. Špecializoval sa lesné cestné staviteľstvo, v rámci predmetu lesnícke technické meliorácie na zahrádzanie bystrín. Spoluautor publikácií o tejto problematike, autor štúdií a článkov v zborníku VŠLD a v časopise Les . Nositeľ viacerých vyznamenaní.
Život V rokoch 1944 až 1947 pôsobil ako technik a stavbyvedúci pri rekonštrukciách inžinierskych sietí. Následne do roku 1952 študoval na Stavebnej fakulte Slovenskej technické univerzity v Bratislave, kedy školu ukončil ziskom vysokoškolského diplomu stavebného inžiniera. Následne sa stal odborným asistentom na svojej fakulte na katedre Betónových konštrukcií a mostov. V roku 1962 sa habilitoval a získal titul docenta. Aj v nasledujúcich rokoch pôsobil na tej istej katedre a to až do roku 1994, kedy sa na osem rokov (do roku 2002) stal zástupcom šéfredaktora a výkonným redaktorom odborného periodika nazvaného .
Manažérska kariéra Pôsobil na rôznych manažérskych pozíciach napríklad v Slovenskej poisťovni, Obchode s nábytkom š.p., GR Nitra, pracovisko Prešov, Tatravagónka Poprad, ako aj na pozícií riaditeľa Krajského inšpektorátu Prešov Slovenskej obchodnej inšpekcie a ako námestník GR pre medzinárodné vzťahy na Daňovom riaditeľstve SR v Banskej Bystrici.
Nad Tatrou sa blýska je hymnická pieseň od Janka Matúšku z roku 1844. Text napísal po tom, ako na Nový rok 1843 suspendovali Ľudovíta Štúra z funkcie námestníka evanjelického lýcea v Bratislave. Na protest proti tomu odišlo 22 študentov z Bratislavy a 13 ich prišlo do Levoče. Spievať ju odporučil na nápev ľudovej piesne Kopala studienku. Prvý raz sa objavila anonymne roku 1851 v Domovej pokladnici pod názvom Dobrovoľnícka. Najstarší zápis piesne z roku 1844 sa nachádza v zápisníku Viliama Paulinyho-Tótha.redirect Šablóna:Bez citácie Zapísaná je pod titulom Prešporskí Slováci, budúci Levočania (orig. Prešporskí Slováci, budoucí Levočané). Táto pôvodná verzia má 6 strof, známa je aj pod názvom Ponad Tatrou blýska.
[[Nad Tatrou sa blýska|Štátna hymna Slovenskej republiky]] Sú prvé dve slohy piesne Nad Tatrou sa blýska. Melódia pochádza z ľudovej piesne Kopala studienku. Zložil ju štúrovec Janko Matúška v 19. storočí. Štátna hymna sa hrá alebo spieva najmä pri príležitosti štátnych sviatkov, pamätných dní, výročí a pri iných významných príležitostiach. Slovenská hymna znie: :1. \:Nad Tatrou sa blýska, hromy divo bijú.:\ ::\:Zastavme ich bratia, veď sa ony stratia, Slováci ožijú.:\ :2. \:To Slovensko naše posiaľ tvrdo spalo.:\ ::\:Ale blesky hromu vzbudzujú ho k tomu, aby sa prebralo.:\
Hymna Česko-Slovenska sa skladala z dvoch častí. Prvú tvorila jedna sloha českej piesne Kde domov můj a druhú prvá sloha slovenskej piesne Nad Tatrou sa blýska. Vznikla v decembri 1918, ďalšie uzákonenia sa uskutočnili v roku 1920 (uznesenie vlády č. 19300) a v roku 1927 (upresnenie melódie). V rokoch 1918 až 1938 pre silnú nemeckú menšinu (1/4 až 1/3 obyvateľov) v Česko-Slovensku existovala aj oficiálna nemecká verzia česko-slovenskej hymny. V 70. a 80. rokoch sa hymna oficiálne označovala ako Štátna hymna Československej socialistickej republiky , Zákon 102/1990 Zb. hymnu nazýva Štátna hymna Českej a Slovenskej Federatívnej Republiky a konštatuje, že ju tvorí hymna Českej republiky (Čl. IV ústavného zákona Českej národnej rady č. 67/1990 Zb., o štátnych symboloch Českej republiky) a prvá sloha hymny Slovenskej republiky (Čl. V ústavného zákona Slovenskej národnej rady č. 50/1990 Zb., o názve, štátnom znaku, štátnej vlajke, štátnej pečati a o štátnej hymne Slovenskej republiky); pri hraní a speve štátnej hymny sa zachováva toto poradie.
Dielo  Tvorba pre dospelých 1982 – Na hrebeni víchrica , novela 1985 – Stopy túlavej zveri , zbierka poviedok 1986 – Za vrcholom vrchol , novela 1989 – Kroky proti vetru 1990 – Až ťa odpočítajú 1992 – Listy nevidiacim, hudba pre nepočujúcich , novela 1994 – V doline dlhých tieňov , novela 1995 – Na Solisko hviezdy nepadajú , zbierka poviedok 2000 – Kruté safari 2000 – Len popol vo vetre 2002 – Dlhé sú tiene okamihov 2003 – V dreve zomiera noc 2012 – Aj Spiš ronil svoje slzy Literatúra faktu 1989 – Zóna odvahy – črty o zdolávaní najvyšších horských vrcholov 2007 – Tatranské siluety – portréty ľudí, čo svojimi životmi napísali autentický tatranský román 2010 – Tatranské (dez)ilúzie alebo Ako sa národný park mení na lunapark 2017 – Spišské nomen omen – prehľad názorov o pôvode, vývoji a význame miestopisných názvov 2018 – Po stopách tatranských názvov – nový pohľad na minulosť našich veľhôr 2020 – Názvy, čo písali históriu Sp. Novej Vsi a Slovenského raja 2020 – Po stopách tatranských názvov , 2. vydanie 2021 – Tatranské osady : Udalosti, stavby a postavy 2021 – O pôvode názvov spišských obcí a miest História, povesti a legendy 1991 – Zlato pod Kriváňom 1993 – Zakliaty hrad v Tatrách 1994 – Jánošík, Jánošík (preklad do angličtiny 1995) 2000 – Hnali sa veky nad hradbami 2001 – Kežmarská čierna pani 2002 – Tatranské povesti 2004 – Spišské povesti 2018 – Povesti z Tatier 2019 – Bardejov 13202020 2019 – Kežmarok 12692019 2019 – Jánošík, Jánošík... (2. rozšírené vydanie) 2019 – Levoča 2020 – Spišský hrad a okolie 2021 – Stará Ľubovňa a okolie
Súbor:Nad Tatrou 1851.gif|náhľad|Prvý výtlačok piesne (1851) Nad Tatrou sa blýska je hymnická pieseň od Janka Matúšku z roku 1844. Text napísal po tom, ako na Nový rok 1843 suspendovali Ľudovíta Štúra z funkcie námestníka evanjelického lýcea v Bratislave. Na protest proti tomu odišlo 22 študentov z Bratislavy a 13 ich prišlo do Levoče. Spievať ju odporučil na nápev ľudovej piesne Kopala studienku . Prvý raz sa objavila anonymne roku 1851 v Domovej pokladnici pod názvom Dobrovoľnícka . Najstarší zápis piesne z roku 1844 sa nachádza v zápisníku Viliama Paulinyho-Tótha. Zapísaná je pod titulom Prešporskí Slováci, budúci Levočania (orig. Prešporskí Slováci, budoucí Levočané ). Táto pôvodná verzia má 6 strof, známa je aj pod názvom Ponad Tatrou blýska . Prvé dve slohy piesne tvoria štátnu hymnu Slovenska.
Opis Súbor:Tri koruny.JPG|náhľad|Tri koruny od Červeného Kláštora. V popredí most ponad Dunajec, vedúci do Poľska Územie sa nachádza v severnej časti Spiša, nazývaného tiež Zamagurie. Pieniny zo severu vymedzuje hranica s Poľskom, na východe Ľubovnianska vrchovina, na juhu Spišsko-šarišské medzihorie a na západe Spišská Magura. Na tomto území žili v minulosti prevažne Slováci, Gorali, Rusíni, Poliaci no i Židia, Nemci a Rómovia. Pieniny tvorí horský masív bradlového pásma a najvyšším vrchom sú Vysoké skalky, dosahujúce . Na území Slovenska sú výškovo a turisticky zaujímavé vrcholy Vysoká (), Vrchriečky (), Kýčera (), Fakľovka (), Šľachovky (), Plašná (), Rabštín () a Holica (), na poľskej strane sú najatraktívnejšie Sokolica () a Tri koruny (poľsky: Trzy korony ()). Turisticky atraktívne sú vápencové bralá Haligovských skál a okolie Červeného kláštora.
Národné parky Tatry z lietadla Na území Tatier ležia dva národné parky: : Tatranský národný park (TANAP) na území Slovenska Vyhlásený: v roku 1948 s účinnosťou od 1. januára 1949 Rozloha: , z toho vlastné územie , ochranné pásmo : Tatrzański Park Narodowy (TPN) na území Poľska Vyhlásený: v roku 1954 s účinnosťou od 1. januára 1955 Rozloha: Ochranársky najhodnotnejším je pás Tatier o dĺžke a šírke . Dĺžka Tatier je asi .
Partnerské mestá  Bukowina Tatrzańska, Poľsko Kežmarok, Slovensko Košice, Slovensko Pardubice, Česko Poprad, Slovensko Prostějov, Česko Zakopané, Poľsko
Pozri aj  Sliezske Beskydy Skrzyczne
Dejiny Text hymny napísal v roku 1823 maďarský básnik Ferenc Kölcsey. Bola to báseň v ôsmich slohách z dejín Maďarska – pripomínala hrdinstvo kniežaťa Árpáda, víťazstvo kráľa Mateja Korvína nad Rakúskom, tatárske a turecké nájazdy. Hudbu zložil v roku 1844 tvorca maďarskej národnej opery Ferenc Erkel. Keď vzniklo Rakúsko-Uhorsko, Himnusz ( Isten áldd meg a magyart ) sa stal oficiálnou hymnou Uhorska. Je zaujímavým svedectvom maďarizačnej politiky v Uhorsku. Kým v rakúskej časti monarchie vytvorili pre hymnu Gott erhalte Franz den Kaiser oficiálne jazykové mutácie pre jednotlivé národnosti, v Uhorsku museli hymnu všetci bez výnimky spievať po maďarsky. Pretože sa hymna obracia k Bohu, hrala sa podľa rozhodnutia komunistickej vlády od roku 1949 len v inštrumentálnej verzii. Po povstaní v roku 1956 text hymny vrátili. Ako štátna hymna sa spieva prvá sloha.
Nasledujúci album Riot Act vyšiel 12. novembra 2002. Albumu bol pre mnohých fanúšikov sklamaním a predalo sa ho len 500 000 nosičov. Hudobne je album viac experimentálny s prvkami folku. Skladba „Arc“ je poctou  deviatim ľuďom, ktorí zomreli na festivale Roskilde. Na túto tragédiu odkazuje aj skladba „Love Boat Captain“, kde sa spieva "Lost 9 friends we'll never know... 2 years ago today (stratili sme 9 priateľov, ktorých sme nikdy nepoznali...2 roky dozadu). Keď kapela hráva túto skladbu na koncertoch, Vedder upravuje pasáž tak, aby časovo sedela s dobou tragédie (v roku 2006: "...6 years ago today").
Riot Act je siedmy album skupiny Pearl Jam. Žánrovo je najviac ovplyvnený folkom a experimentálnou hudbou. Album vydalo 12. novembra 2002 hudobné vydavateľstvo Epic Records. Nahrávanie tohto albumu produkoval Adam Kasper. V roku 2007 dostal tento album za predaj hudobných nosičov v USA zlatý certifikát. Riot Act bol prvým albumom, na ktorom organové party nahrával Kenneth "Boom" Gaspar, ktorý najvýraznejšie ovplyvnil výslednú nahrávku piesne "Love Boat Captain". Väčšina skladieb bola nahrávaná naživo.
Pearl Jam je album americkej grungeovej hudobnej skupiny Pearl Jam z roku 2006.
Výroba albumu  Mike McCready – gitara Stone Gossard – gitara Eddie Vedder – spev, gitara Jeff Ament – basová gitara Jack Irons – bicie Brendan O Brien, Pearl Jam – producenti Brendan O Brien – mixáž Nick DiDia – mixáž skladby „Push Me, Pull Me“ Nick DiDia – nahrávanie Matt Bayles – technik Matt Bayles at Studio Litho, Sam Hofstedt at Studio X, Ryan Williams at Southern Tracks – technici Rodney Mills Masterhouse – mastering Stone Gossard – koncept albumu Jeff Ament, Jerry Gay, Greg Montijo – fotografie P. – j. glacier photo Barry Ament, George Estrada, Coby Schultz, Jeff Ament – obal Kategória:Albumy Pearl Jamu Kategória:Hudobné albumy z 1998
„Alive“ je jedna z najpopulárnejších skladieb rockovej kapely Pearl Jam. Hudbu k skladbe napísal v roku 1990 gitarista skupiny Stone Gossard ešte ako člen skupiny Mother Love Bone. Autorom textu je Eddie Vedder. Text napísal v roku 1990, ešte v čase, keď pracoval ako obsluha benzínovej čerpacej stanice. Singel vyšiel v roku 1991. V rebríčkoch dosiahol šestnáste miesto ( Billboard Mainstream Rock Tracks ). Táto pesnička pochádza z ich štúdiového albumu Ten . Kategória:Piesne skupiny Pearl Jam Kategória:Piesne z 1991 Kategória:Single Pearl Jamu Kategória:Single z 1991
Vznik skupiny Kapela bola založená členmi skupiny Mother Love Bone (Ament, Gossard), ktorých spevák Andrew Wood zomrel v roku 1990 na predávkovanie heroínom. Spolu s gitaristom Mike McCready a bubeníkom Daveom Krusenom, vytvorili zopár demo nahrávok a už ostávalo len nájsť speváka. Tým sa stal surfér zo San Diega Eddie Vedder. Čoskoro vznikli základy prvých piesní Pearl Jam („Alive“, „Once“). Ich debutový album Ten vyšiel v roku 1991 a bol obrovským úspechom skupiny. Nasledovali albumy Vs. , Vitalogy ... Pearl Jam sa tak zaradili spolu s kapelami ako Nirvana, Alice in Chains a Soundgarden do úspešnej grunge vlny 90. rokov, a ako jediná z kapiel tohto žánru fungujú bez prestávky dodnes a stále majú široký okruh poslucháčov.
Externé odkazy Kategória:Albumy Pearl Jamu Kategória:Debutové albumy Kategória:Hudobné albumy z 1991
No Code je štvrtým štúdiovým albumom americkej rockovej skupiny Pearl Jam, ktorý augusta 1996 vydalo hudobné vydavateľstvo Epic Records. Do roku 2007 sa tento album stal v USA platinovým.