TUKE-KEMT/reranking-skquad huggingface dataset:
Stavba Rozhodnutie o stavbe padlo 19. júla 1940, a stavať ju mala lodenica Philadelphia Navy Yard. Avšak skôr, ako sa stihlo začať, bolo rozhodnuté zrušiť stavbu (21. júla 1943). USS Montana mala byť treťou loďou tohto mena a druhou bojovou loďou tohto mena. Obidve bojové lode však boli zrušené, a tak sa Montana stala jediným vtedajším štátom USA, na počesť ktorého nebola postavená žiadna bojová loď v modernej ére bojových lodí (1906-1946).
Prípravy na štart Prípravy raketoplánu Columbia na jeho ďalší let sa začali premiestnením raketoplánu z Edwardsovej leteckej základne, kde pristál po predchádzajúcej misii STS-5, na Floridu. Počas príprav boli pôvodné motory SSME nahradené novým typom, ktorý môže trvale pracovať na 104 % výkonu. Nakoľko pri predchádzajúcich letoch letela v Columbii najviac štvorčlenná posádka, na jej obytnú palubu pribudli ďalšie dve kreslá, spacie vaky a tiež skrinky na osobné veci astronautov. Vzhľadom na predpokladanú väčšiu spotrebu energie vzrástla kapacita palivových batérií o 33 % a namiesto troch bola Columbia tentokrát vybavená piatimi dvojicami nádrží na kyslík a vodík. Ďalšie konštrukčné zmeny sa týkali prítomnosti Spacelabu: Pribudol spojovací tunel s laboratóriom a adaptér. Prvá časť vedeckého laboratória Spacelab prišla na Kennedyho vesmírne stredisko začiatkom októbra 1981. Prvé komplexné skúšky prebehli v novembri 1982 a v auguste 1983 bolo napokon laboratórium v hangári OPF vložené do nákladového priestoru Columbie. Pred samotným letom došlo 12. októbra k skúšobnému odpočítavaniu, po ktorého skončení sa štartovacia zostava vrátila do haly VAB, kde bola rozmontovaná. Po výmene trysky motoru SRB bola zostava opäť zmontovaná a 8. novembra sa dostala na štartovaciu rampu, tentoraz už pripravená na štart. Odpočítavanie bolo zahájené 26. 11. v stave T-44 hodín. Počas odpočítavania došlo k niekoľkým poruchám. Odpočítavanie však pokračovalo ďalej a Columbia vzlietla 28. 11. 1983 presne na začiatku štartovacieho okna o 16.00 UT.
Atlantis sa presúva na rampu 39-A STS-117 je misia amerického raketoplánu Atlantis, ktorá sa uskutočnila v dňoch 8. až 22. júna 2007. Cieľom letu bolo pripojenie nosníka ITS-S3/S4, PVA-S4 obsahujúceho 4 fotovoltaické panely k Medzinárodnej vesmírnej stanici a zloženie pravobočného solárneho panelu na ITS-P6, ktorý bol od roku 2000 umiestnený v provizórnej polohe „nad stanicou“. Plánované boli tiež tri výstupy do otvoreného priestoru (EVA), napokon prebehli až 4 výstupy.
STS-61-B bola druhá misia amerického raketoplánu Atlantis, celkovo 23. misia v programe Space Shuttle. Cieľom letu bolo vypustenie troch komunikačných družíc, otestovanie konštrukčných techník pri výstupoch do otvoreného vesmíru a vykonávanie experimentov. Zároveň to bola prvá a doteraz jediná misia mexického astronauta.
STS-37 bola misia amerického raketoplánu Atlantis. Cieľom letu bolo vypustenie astronomického observatória Compton GRO na obežnú dráhu Zeme. Observatórium Compton GRO bolo s hmotnosťou 16 ton najťažším observatóriom vypusteným z raketoplánu.
Let do vesmíru Dvanásteho letu (registrovaný v COSPAR 1992-049A) raketoplánu Atlantis sa zúčastnila táto posádka: Loren Shriver, Andrew Allen, Jeffrey Hoffman , Marsha Ivinsová, Franklin Chang-Diaz z Kostariky, Claude Nicollier zo Švajčiarska a Talian Franco Malerba. Práve Malerba mal na starosť taliansku družicu TSS-1, ktorá mala byť vypustená na 20 km dlhom lane. Experiment sa nepodaril a družicu priviezli v nákladnom priestore späť. Posádka vypustila na obežnú dráhu ešte jednu, mohutnú európsku družicu Eureca. Misia, ktorá začala aj skončila na Floride, myse Canaveral, bola označená aj napriek problémom s TSS ako úspešná. STS-46 Atlantis (31. júl 1992 - 8. august 1992 )
right|260px|Raketoplán Atlantis práve pristáva a tým ukončuje misiu STS-110 Družicový stupeň raketoplánu nazývaný aj vlastný raketoplán alebo orbiter bola najzložitejšia a najdôležitejšia časť celého amerického raketoplánu. Zároveň to bola jediná časť raketoplánu, ktorá sa dostala do vesmíru a potom pristála. Z hľadiska leteckej terminológie išlo o jednoplošník so samonosným krídlom v tvare dvojitej delty. Slúžil na dopravu nákladu a osôb na obežnú dráhu okolo Zeme a späť. Štartoval ako klasická raketa, návrat prebiehal riadeným kĺzavým pristátím podobným pristávaniu lietadla. Orbiter mal celkovú dĺžku , výšku a rozpätie krídel . Jeho prázdna hmotnosť bola rôzna pri jednotlivých exemplároch ( Columbia bola najťažšia) a pohybovala sa okolo 90 ton. Trup stroja tvorila konštrukcia z hliníkových zliatin. Pre najviac mechanicky namáhané časti sa použila oceľ a titánové zliatiny. Skladal sa z troch hlavných konštrukčných častí: predná časť – dvojpodlažná kabína pre posádku; stredná časť – trup s nákladovým priestorom; zadná časť – motorový priestor s motormi SSME.
Dochovaný kotevný stožiar na Svalbarde Vzducholoď N1 , známejšia pod druhým menom Norge bol prvý stroj, ktorý preletel z Európy do Ameriky cez severný pól. Na priekopníckej výprave sa zúčastnila šestnásťčlenná medzinárodná posádka. Veliteľom expedície bol nórsky polárnik Roald Amundsen, technickú stránku letu istila talianska posádka pod vedením leteckého konštruktéra plukovníka Umberta Nobileho a na lete sa zúčastnil aj jeden z hlavných sponzorov výpravy, Američan Lincoln Ellsworth.
STS-66 bola misia raketoplánu Atlantis . Celkovo išlo o 66. misiu raketoplánu do vesmíru a 13. pre Atlantis . Cieľom letu bolo vynesenie satelitov Atlas-3 a CRISTA-SPAS na obežnú dráhu.
Donald Roy Pettit ( 20. apríl 1955, Silverton, Oregon, USA) je americký chemik Národného laboratória Los Alamos, od mája 1996 americký astronaut, člen oddielu astronautov NASA. Do vesmíru sa prvýkrát dostal v roku 2002 na polročnú výpravu na Medzinárodnú vesmírnu stanicu (ISS) ako člen Expedícia 6. Druhýkrát vzlietol do vesmíru na palube raketoplánu Endeavour (let STS-126). Tretíkrát letel v decembri 2011 opäť na dlhodobú misiu v Sojuze TMA-03M na ISS v rámci (Expedícií 30/31). Vo vesmíre počas troch letov strávil zhruba 370 dní a vykonal dva výstupy do otvoreného vesmíru.
Kresba Giffardovej vzducholode Henri Giffard ( 8. február 1825, Paríž, Francúzsko† 15. apríl 1882, tamže) bol francúzsky inžinier, vynálezca parného injektoru a konštruktér prvej riaditeľnej vzducholode.
Kariéra Pontes je jedným z najskúsenejších pilotov brazílskeho vojenského letectva (FAB), má hodnosť podplukovníka, nalietal vyše 2000 hodín na 25 typoch letadlel. V júni 1998 bol vybraný brazílskou vesmírnou agentúrou INPE ku kozmickému letu v americkom raketopláne. Výcvik začal v auguste 1998 a skončil v decembri 2000, keď získal kvalifikáciu letového špecialistu. Kozmický let Pontesov let bol plánovaný na rok 2004. Po skaze Columbie vo februári 2003 boli však lety raketoplánov prerušené. Brazílčania sa preto obrátili na Roskosmos. Dňa 2. septembra 2005 bola podpísaná medzi Brazíliou (za ňu Sergio Gaudenzi) a Ruskom (Anatolij Perminov) dohoda za 20 miliónov amerických dolárov. Pontes teda nasadol na lietadlo a odletel do Moskvy, aby bol preškolení na ruské Sojuzy. Pontesov let bol naplánovaný presne na sté výročie osláv brazílskeho priekopníka letectva Alberta Santos-Dumonta. 30. marca 2006 sa Pontes stal prvým portugalsky hovoriacim človekom, ktorý vzlietol do vesmíru. Počas svojej cesty vykonával Pontes osem experimentov vybraných brazílskou vesmírnou agentúrou. Sojuz TMA-8 pristál 8. apríla 2006 s posádkou Expedície 12 v Kazachstane.
Jean-Loup Chrétien ( 20. august 1938, La Rochelle, Francúzsko) je prvý francúzsky kozmonaut, ktorý letel na ruskej kozmickej lodi Sojuz aj na americkom raketopláne Atlantis. Život Mladosť a výcvik Narodil sa v Bretánii. V roku 1959 sa dostal na tri roky do vojenskej leteckej školy École de l Air . Potom slúžil v armáde ako stíhač a testovací pilot. V roku 1977 bol vymenovaný za zástupcu veliteľa protivzdušnej obrany južného Francúzska. Od roku 1978 prechádzal sitom výberu z 430 adeptov z Francúzska na post kozmonauta, koncom roka 1980 nastúpil na výcvik v Hviezdnom mestečku s nohou v sadre. Je ženatý, má synov. Lety do vesmíru Po prvýkrát letel koncom jari 1982 na palube Sojuzu T-6 na sovietsku orbitálnu stanicu Saľut 7. Spolu s ním z Bajkonuru vzlietol Vladimir Džanibekov, na stanici sa stretli s ďalšími tromi kozmonautmi Berezovojom, Lebedevom a Ivančenkovom, po týždni sa odpojili a vrátili na Zem po 189 hodinách letu. Svojim letom sa zaradil ako prvý občan Francúzska na 108 miesto medzi kozmonautmi Zeme. Po druhýkrát bol v posádke lodi Sojuz TM-7 na jeseň 1988. Na štarte z Bajkonuru bol prítomný aj francúzsky prezident Francois Mitterrand. Trojčlenná posádka Volkov, Krikaľov a Chrétien sa so svojou loďou pripojila k orbitálnej stanici Mir, kde už pracovali Titov a Manarov. Celá pätica potom na stanici plnila pripravené úlohy, Chrétien mal na starosť 14 experimentov z pre neho vytvoreného programu Aragaz vrátane výstupu do otvoreného vesmíru (EVA). Po troch týždňoch sa Chrétien spoločne s Manarovom a Titovom v lodi Sojuz TM-6 vrátili späť na Zem. Tretí let absolvoval vo svojich 59 rokoch na palube amerického raketoplánu Atlantis na jeseň roku 1997. Posádka bola medzinárodná, sedemčlenná: James Wetherbee, Michael Bloomfield, Vladimir Titov z Ruska, Scott Parazynski, Chrétien z Francúzska, Wendy Lawrenceová, David Wolf. Posledne menovaný na Mire zostal, namiesto neho sa na Zem vrátil Michael Foale z pôvodnej posádky Miru. So sebou mali vedecký modul Spacehab. Po 11 dňoch vo vesmíre Atlantis pristál na Floride, na pristávacej dráhe Kennedyho vesmírneho strediska. Sojuz T-6 (24. jún 1982 – 2. júl 1982) Sojuz TM-7 (26. november 1988 – 21. december 1988) STS-86 Atlantis (26. september 1997 – 6. október 1997) Po letoch Po troch letoch, počas ktorých vo vesmíre strávil 43 dní, zostal v americkom Houstone v NASA, roku 2001 odtiaľ odišiel. V rokoch 2007-2008 sa stal členom vedenia firmy Tietronix Sotfware v Houstone.
Začiatky kariéry Strednú školu vyštudoval vo Villa Pia v Bayonne na lýceu Louis-Barthou. Následne sa v roku 1977 prihlásil na leteckú školu Salon-de-Provence a o dva roky neskôr získal titul v odbore leteckej techniky. V roku 1980 sa stal stíhacím pilotom a bol pridelený k 7. stíhacej peruti Jaguar na základni v Istres-Le Tubé na juhu Francúzska. V roku 1985 sa stal veliteľom letky SPA 77 eskadry „1/7 Provence“ so sídlom v Saint-Dizier, departement Haute-Marne. V roku 1988 absolvoval testy na skúšobného pilota a pracoval v testovacom centre v Brétigny-sur-Orge pri Paríži. Lietal na rôznych typoch civilných aj vojenských lietadiel vrátane Mirage 2000, Alpha Jet, Mirage III, Caravelle, C-160 Transall, pričom jeho hlavnou úlohou bolo testovanie radarového vybavenia lietadiel. Celkovo nazbieral 3800 letových hodín na 50-tich rôznych typov lietadiel, vrátane 21 zoskokov padákom a jednej katapultáže.
Životopis Stal sa slávnym keď roku 1902 objavil stratosféru a tropopauzu. Použil po prvý raz balónové sondy a bol prvý kto spoznal oblasť atmosféry. Medzi rokmi 1892 a 1896 bol šéfom Administratívneho centra medzinárodnej meteorológie (úrad francúzskej vlády). Potom ako odstúpil z tohto postu, založil súkromnú meteorologickú stanicu v Trappes blízko Versailles. Viedol tam experimenty s balónovými sondami a bol vôbec prvý kto ich používal.
Alberto Santos-Dumont bol postavou nevysoký, meral asi 160 cm a vážil okolo 50 kg. Vynikal spoločenským správaním a rád bol stredobodom pozornosti. Bol temperamentný, poznania chtivý s konštruktérskym nadaním, nemal však hlbšie teoretické znalosti. Taktiež sa u neho prejavoval nedostatok trpezlivosti – často v prípade komplikácie, pôvodnú konštrukciu úplne zavrhol a začal konštrukciu úplne iného diela. Bol idealistom a pacifistom. Svoje vynálezy odmietal patentovo chrániť a svoje diela dával verejne k dispozícii. Je treba povedať, že finančne bol vďaka otcovmu podnikaniu zabezpečený.
um Umberto de Morpurgo
Záver života Po návrate z Južného oceánu pracoval D´Urville na želanie Ľudovíta Filipa na publikácii svojich poznatkov z ciest. Dielo však nestihol dokončiť. Po napísaní troch zväzkov počas práce na štvrtom zväzku zahynul spolu s manželkou a synom 8. mája 1842 pri železničnom nešťastí v Meudone pri návrate z Versailles. Jules Dumont D´Urville bol s rodinou pochovaný na parížskom cintoríne Montparnasse. Zvyšné materiály z ciest vyšli posmrtne v rokoch 1851 – 1854. Pomohli ich usporiadať ostatní účastníci výpravy. Celkovo 23 zväzkov s historickými i prírodovednými záznamami bolo doplnených 10 atlasmi kresieb a máp a označujú sa ako „múzeum v knihe“. Svojimi výskumami v Tichomorí patrí Jules Dumont D´Urville spolu s Jamesom Cookom k najväčším objaviteľom ktorých výpravy prispeli k zemepisnému a etnografickému poznaniu tejto časti Zeme. Dumontova osobnosť je však vnímaná značne kontroverzne. D´Urville mal obrovské znalosti, mnohým sa však javil ako veľmi sebavedomý, arogantný až márnomyseľný muž. Kritizované sú veľké straty na životoch pri jeho plavbách, podľa iných však pri vedení expedícii dbal o blaho svojej posádky, hoci bol prísny a neoblomný v dodržiavaní disciplíny. Vynikal vraj aj veľmi pevnými morálnymi zásadami.
Don Marcelino Sanz de Sautuola ( 1831 – † 2. jún 1888, Santander) - bol španielsky šľachtic, právnik a amatérsky archeológ - prehistorik. Objavil na pozemku svojho panstva jaskyňu Altamira, kde sa nachádzalo množstvo prehistorických artefaktov. Za svojho života bol považovaný za podvodníka. Uznanie sa mu dostalo až po smrti, po objavení jaskyne La Mouthe vo Francúzsku. Kategória:Narodenia v 1831 Kategória:Úmrtia v 1888 Kategória:Španielski archeológovia
Udalosti  Marcelino de Sautuola objavil jaskyňu Altamira s nádhernými maľbami paleolitického človeka
Pozri aj  Alberti
Neskorší život Hernando Cortés Keď sa Cortés vrátil sotva živý z Hondurasu, zúfalé obyvateľstvo žijúce v stave bezprávia ho s radosťou vítalo. Počas svojho pôsobenia vo funkcii guvernéra sa snažil priniesť stabilitu a na prekvapenie aj občianske práva do krajiny. Ale postupne začali prichádzať kastílski byrokrati, ktorí ničili jeho prácu. V roku 1535 bol vymenovaný nový guvernér. Cortés odišiel so svojim najstarším a najobľúbenejším synom Martínom Cortésom do Číny a neskôr do Európy. Martínovou matkou bola La Malinche. Martín Cortés, mestic, syn Španiela a Indiánky, je považovaný za prvého Mexičana. Hernando Cortés zomrel v Seville v roku 1547. Podobne ako Krištof Kolumbus, zomrel bohatý, ale zatrpknutý človek, ktorý sa nestal veľkým Cézarom západného impéria cisára Karola V. Zanechal veľa indiánskych aj bielych detí. Dobre ich zaopatril vo svojej poslednej vôli, tak isto ako aj ich matky. Je veľmi ťažké charakterizovať tohto španielskeho dobyvateľa - jeho neopísateľné ukrutnosti, vynikajúcu vojenskú stratégiu, jeho zúfalé manévre snažiace sa zabrániť vzniku ruinujúceho plantážneho hospodárstva v Novom Španielsku, odmenenie jeho spojencov z Tlaxcala spolu s rehabilitáciou šľachty (vrátane hradu pre Moctezumových dedičov v Španielsku, ktorý dodnes stojí), jeho rešpekt k Indiánom ako váženým protivníkov, ale aj členov rodiny. V dnešnom Mexiku je zavrhnutý. Pripomína ho tam iba jediná socha - ale aj pol milióna potomkov a jeden z najpozoruhodnejších príbehov v histórii.
Vláda Jeho rodičmi boli García Sánchez II. „el Temblón“ (Osika, alebo trasúci sa) a jeho kráľovná Jimena Fernández, dcéra Fernanda Bermúdeza, grófa de Cea a grófky Elvíry Díaz zo Saldaña. Na trón nastúpil niekedy v rokoch 1000 až 1004. Zdedil kráľovstvo Pamplony spolu s grófstvom Aragónskym, avšak zo začiatku vládli za neho regenti zložený z rady biskupov, jeho matky a starej matky Urracy Fernández. Svoju rezidenciu mal v Nájere. Je považovaný za prvého proeurópskeho kráľa, pretože sa snažil udržiavať diplomatické kontakty ďalej za Pyrenejami, s vojvodstvom Gaskonským a tiež sa snažil prijať nové politické, náboženské a intelektuálne tendencie. Jeho vláda bola poznačená krízou Córdobského kalifátu. Táto kríza sa začala smrťou Almanzora a skončila sa vznikom kráľovstva Taifas. Sancho sa snažil zjednotiť kresťanské štáty buď pod svojou vládou alebo vazalskými spojeniami.
Životopis Narodil sa pravdepodobne v Lebriji v provincii Sevilla, hoci niektorí autori uvádzajú, že sa narodil v Portugalsku v rodine andalúzskych emigrantov. Do roku 1505 pracoval v službách portugalského kráľa Manuela I. ako kartograf v Casa da Índia. Neskôr sa zúčastnil objaviteľských ciest na Yucatán v rokoch 1506-1507 a do Brazílie v r.1508, ako navigátor. Po smrti Ameriga Vespucciho v roku 1512 získal hodnosť "piloto mayor" (najvyšší kormidelník kráľovskej obchodnej spoločnosti pre Ameriku) Casa de Contratación. Dva roky po jeho vymenovaní do tejto hodnosti pripravil výpravu s cieľom prebádať južnú časť nového kontinentu a nájsť západnú cestu do Indie. 8. októbra 1515 vyplával s tromi karavelami zo španielskeho mesta Sanlúcar de Barrameda na more. Plavil sa pozdĺž východného pobrežia Južnej Ameriky až k ústiu La Plata, kde sa vybral plaviť proti prúdu. Pristál na východnom pobreží rieky, neďaleko sútoku riek Paraná a Uruguaj. S dvomi dôstojníkmi a siedmimi námorníkmi vystúpil na breh. Tam ich napadli domorodci a takmer všetkých zabili. Jediný, kto prežil, bol 14 ročný plavčík Francisco del Puerto, ktorého vyslobodil až o desať rokov ďalší objaviteľ, Sebastian Caboto. Túto udalosť umelecky spracoval vo svojom románe "El entenado" argentínsky spisovateľ Juan José Saer, podľa krátkej zmienky o tejto udalosti od historika Jose Luis Busanicha (1892-1959) v jeho diele Historia Argentina .
Život Jeho otcom bol Augustín Alberti a matkou María Merello. Bol piatym zo šiestich bratov a vnukom kupcov pôvodom z Itálie, dodávateľom európskeho tovaru. Začal ako maliar. V roku 1917 sa presťahoval so svojou rodinou do Madridu. Po prvom obdobiu, kde sa učil maľovať, mal svoju prvú výstavu obrazov a kresieb v Ateneu. Predstavil sa aj v Rezidencii študentov, kde sa zoznamuje so slávnymi predstaviteľmi Generácie 27 (v poézii sem patrí okrem iných Federico García Lorca, Dámaso Alonso, Gerardo Diego, Pedro Salinas, Jorge Guillén, Emilio Prados, Manuel Altolaguirre, Luis Cernuda, Vicente Aleixandre a Miguel Hernández), intelektuálnym hnutím, predstavenom v Seville roku 1927 pri 300. výročí úmrtia Luisa de Góngoru. V roku 1924 Alberti obdržal Národnú cenu za svoju prvú publikovanú knihu, Námorník na zemi ( Marinero en tierra ), po ktorej sa definitívne rozhodol pre poéziu (no výtvarnému umeniu sa nikdy venovať neprestal). Počiatkom tridsiatych rokov sa priklonil k marxizmu a vstúpil do Komunistickej strany Španielska. V roku 1939 po víťazstve generála Franca emigroval do Argentíny, kde strávil štyriadvadsať rokov; nasledujúcich pätnásť rokov žil v Taliansku. Do Španielska sa vrátil 27. apríla 1977 zo slovami "Opustil som vlasť so zaťatou päsťou, no vraciam sa, ponúkajúc vám otvorenú ruku ako gesto zmieru medzi všetkými Španielmi" . Dostal mnoho cien a uznaní, medzi nimi napríklad Leninovu cenu mieru v roku 1966. V roku 1983 dostal aj významnú Cervantesovu cenu, najvyšší prejav uznania pre španielsky píšucich spisovateľov. V roku 1987 rada Cádizu ustanovila v Albertiho rodnom meste nadáciu, ktorá nesie jeho meno a ktorá spravuje aj veľkú časť jeho osobného archíva. Bol dvakrát ženatý, po prvýkrát zo spisovateľkou Maríou Teresou Leónovou, a po druhýkrát s Marií Asunción Mateovou, ktorá ho v posledných rokoch reprezentovala. Zomrel približne o pol jednej ráno 28. októbra 1999 vo svojom rodisku, meste El Puerto de Santa María.
Marco Aurelio Soto ( 13. november 1846, Tegucigalpa, Honduras - † 25. február 1908, Paríž, Francúzsko) bol prezident Hondurasu od 27. augusta 1876 do 19. októbra 1883. Je známy ako liberálny reformátor.
Hernando Cortés , známy aj pod menami Hernán Cortés , Fernán Cortés , alebo Fernando Cortés ( 1485, Medellín, Španielsko – † 2. december 1547, Castilleja de la Cuesta pri Seville) bol španielsky dobyvateľ (conquistador), ktorý porazil ríšu Aztékov a zabral územie dnešného Mexika pre Španielsko.
Životopis Narodil sa ako najstarší syn váženej rodiny pražského kamenára Santini-Aichela. Narodil sa telesne postihnutý (čas tela mal ochrnutú), čo mu bránilo v úspešnom pokračovaní v otcovej kariére kamenára a v prevzatí jeho kamenárskej dielne. Napriek tomu sa však vyučil za kamenára (rovnako ako jeho brat František Santini-Aichel), ale študoval tiež maliarstvo (pravdepodobne u Kristiána Schrödera. Po vyučení sa okolo roku 1696 vydal zbierať skúsenosti zvyčajnou potulnou cestou. Prešiel Rakúsko a v Taliansku dorazil až do Ríma, kde mal možnosť sa zoznámiť s dielom Francesca Borominiho, radikálneho architekta, považovaného rímskymi konzervatívnymi súčasníkmi za „blázna“. V Taliansku tiež prebral do svojho mena otcove meno Santini, rovnako tak spravil i jeho brat František. V roku 1700 už Santini samostatne staval, projektoval a mal vlastné peniaze, čo znamená, že bol členom niektorého zo staviteľských cechov a vlastnil stavebnú firmu. V činnosti nadväzoval na architekta Jeana-Baptistu Matheya, a po jeho smrti niektoré projekty prebral a dokončil; prebral i Matheyov okruh stavebníkov a čiastočne nadviazal i na jeho štýl. Santinimu sa darilo a v roku 1705 kúpil Valkounsky dom (č. p. 211) na Nerudovej ulici za 3000 zlatých v hotovosti. O dva roky neskôr kúpil i susedný dom U zlaté číše (č. p. 212), a oba domy spojil. Po Schröderovej smrti si Santini v roku 1707 vzal za ženu jeho dcéru Veroniku Alžbetu. S Veronikou mal štyri deti, ale všetci traja synovia – Jan Norbert Lukáš ( 1707), Josef Rudolf Felix Řehoř ( 1708) a František Ignác ( 1710) – zomreli na tuberkulózu ešte ako deti, a tak mu zostala len dcéra Anna Veronika ( 1713). Keď v roku 1720 manželka Veronika zomrela, oženil sa s juhočeskou šľachtičnou Antóniou Ignatiou Chřepickou z Modliškovic, čím si zaistil úzke rodinné väzby na českú nižšiu šľachtu. S ňou mal v roku 1721 dcéru Janu Ludmilu a v roku svojej smrti syna Jána Ignáce Rocha. Krstnými rodičmi všetkých Santiniho detí sa stali Santiniho mecenáši z radov vysokej šľachty.
Charakteristika Bol výrečný. Podobne ako Mirabeau bol mohutný a škaredý, poznačený kiahňami. „Príroda,“ vravel, „mi dala do vienka atletickú postavu a drsnú tvár slobody.“ Ako advokát kráľovskej rady hovoril už od roku 1788: „Čo nevidíte, ako sa blíži lavína?“ Ako realista sa vrhol do revolúcie, v úspech ktorej veril. Nebol vedome nepriateľom monarchie, vlastníctva, ani cirkvi. Bol skôr dobromyseľný. Na strednej škole vynikal v slohu. Návšteva u Rosseaua ho poznamenala na celý život. Danton bol človek, ktorý mál rád dobré jedlo, ženy a hlučné zábavy. Podľa pamätníkov mal postavu Herkula a ramená ako Atlas, buldočí vzhľad, opuchnuté líca, silnú spodnú čeľusť a tvár znetvorenú kiahňami. Vlasy mal tmavé, väčšinou rozježené, nos krátky a široký, pery plné. Potrpel si na prudké široké gestá, hlas mal zvučný. Aj keď sa vedel vyjadrovať vzletne, hovoril často hrubo.
Návrat do Španielska Ľudovít Bertrand Po siedmich rokoch misií v Južnej Amerike sa Bertrand v roku 1569 vrátil do Španielska, aby obhajoval utláčaných Indiánov. Zaraďuje sa tak medzi prvých zástancov práv utláčaného domorodého obyvateľstva. Nebolo mu však dovolené vrátiť sa a pracovať medzi Indiánmi. Využil svoju vlastnú rastúcu povesť svätosti, ako aj rodinné a iné kontakty na lobovanie v mene domorodých národov, s ktorými sa stretol, ako aj na službu vo svojej rodnej diecéze vo Valencii. Keďže sa tam vrátil ku svojej kazateľskej činnosti, stal sa aj duchovným radcom mnohých, vrátane svätej Terézie z Ávily. Posledné roky života strávil formovaním nových kazateľov. Ako uvádza Farmer, dobrým kazateľom sa podľa Ľudovíta stane ten, kto sa aj modlí, aj pracuje na sebe. V roku 1580 Bertrand ochorel a v tom roku mal aj poslednú verejnú kázeň v katedrále vo Valencii. Zomrel o 18 mesiacov neskôr, 9. októbra 1581, ako údajne predpovedal. Jeho telesné pozostatky boli v roku 1936 počas španielskej občianskej vojny spálené.
Životopis Bol synom paleobotanika Charlesa Bertranda (18511917). Študoval v Lille a štúdium prírodných vied ukončil v roku 1903, doktorát získal v roku 1909. Vyučoval botaniku v Lille a v roku 1927 bolo pre neho zriadené miesto paleobotanika. V roku 1933 získal miesto vyučujúceho komparatívne rastlinnej anatómie v Muséum national d histoire naturelle.
Slávni rodáci  Jean Delsarte, francúzsky matematik
Skorý život Bertrand sa narodil vo Valencii Juanovi Bertrandovi a Juane Angele Exarch. Cez svojho otca bol v príbuzenskom vzťahu so sv. Vincentom Ferrerom, divotvorcom z dominikánskej rehole. Mal osem súrodencov. Už v ranom veku dostal Ľudovít myšlienku vstúpiť do tohto rádu a napriek tomu, že sa ho od toho snažil otec odradiť, prijal 26. augusta 1544 dominikánsky habit v kláštore svätého Dominika vo Valencii. Po obvyklej dobe noviciátu zložil rehoľné sľuby. Ľudovít Bertrand sa správal vážne a zjavne bez akéhokoľvek zmyslu pre humor, no napriek tomu mal nežnú a milú povahu, pre ktorú si ho veľmi obľúbili všetci, s ktorými prišiel do kontaktu. Hoci nemal prirodzený silný intelekt, vytrvalo sa venoval štúdiu. V roku 1547 ho arcibiskup z Valencie, sv. Tomáš z Villanovy, vysvätil za kňaza. Bol neobvykle mladý, mal len 21 rokov. Bertrand bol vymenovaný za magistra novicov v kláštore vo Valencii. Tieto povinnosti vykonával v rôznych intervaloch celkovo tridsať rokov. Keď v roku 1557 vypukol vo Valencii mor, Bertrand sa venoval chorým a umierajúcim. Taktiež pripravoval mŕtvych na pohreb a pochovával ich vlastnými rukami. Keď mor ustúpil, rozhodol sa magister noviciátu rozšíriť svoju už aj tak veľkú službu o apoštolát kázania. Hoci sa hovorí, že „hlas mal chrapľavý a pamäť zradnú“, stal sa horlivým kazateľom. K dispozícii mu dali katedrálu i najpriestrannejšie kostoly, ale ukázalo sa, že úplne nepostačujú na to, aby pojali všetkých ľudí, ktorí ho chceli počuť. Nakoniec bolo nevyhnutné, aby Ľudovít kázal na verejných mestských námestiach. Keď sv. Terézia z Ávily počula o Ľudovítových slávnych kázaniach, radila sa s ním v otázke reformy svojho rádu. Ľudovít jej odporúčal, aby pokračovala v reforme karmelitánskeho rádu a predpovedal, že sa tento rád stane o päťdesiat rokov veľmi populárnym.
Životopis Narodil sa v mestečku Rojas v provincii Buenos Aires. Pochádzal z rodiny talianskych prisťahovalcov a bol predposledným z jedenástich synov. Strednú školu študoval v La Plate, kde bol jeho učiteľom vynikajúci filológ, historik a literárny kritik Pedro Henríquez Ureña. Ten v ňom veľmi skoro vytušil silnú citlivosť a inteligenciu a predpovedal mu budúcu úlohu spisovateľa. Sabato sa ale napriek tomu svojimi vysokoškolskými štúdiami obrátil k vede, študoval fyziku na Laplatskej univerzite. V neskoršom diele bude napokon vzťah medzi vedou a umením, ich styčné body aj zásadné protiklady v pohľade na svet a človeka, mnohokrát premýšľať a glosovať. Už počas štúdií sa začal zaujímať o politiku. Najskôr sympatizoval s anarchistickým hnutím, napokon s marxizmom. Zúčastňoval sa demonštrácií a dvakrát bol za svoju činnosť perzekvovaný. V roku 1934 išiel ako delegát komunistickej mládeže na mierový kongres do Bruselu, kde poznal stalinistické praktiky komunistov a celkom znechutený utiekol do Paríža. Tu sa nejakú dobu pretĺkal medzi spisovateľmi a bohémami a začal písať svoje prvé, nikdy nevydané dielo La fuente muda (doslova Nemý prameň), v ňom premýšľa svoj filozofický koncept sveta, svojský mix marxizmu a existencializmu. Zomrel vo veku 99 rokov vo svojom dome neďaleko Buenos Aires. Ako uviedla jeho manželka Elvira González Fraga, podľahol zápalu priedušiek.
Životopis Narodil sa v bohatej časti Buenos Aires. Jeho otec Domingo Belgrano bol obchodníkom pochádzajúcim z talianskej Ligúrie. Jeho matka María Josefa González Islas y Casero pochádzala z jednej z najbohatších rodín v Buenos Aires. Po ukončení štúdia v Buenos Aires odišiel aj s bratom študovať obchod do Španielska. Manuel sa ale rozhodol radšej študovať právo. Už čoskoro sa ukázal ako veľmi nadaný študent, vďaka čomu získal od pápeža Piusa VI. povolenie na štúdium aj zakázanej literatúry. Dostal sa tak do kontaktu s liberálnymi myšlienkami, ktoré sa šírili z Francúzska. Napriek tomu zostal silným zástancom katolicizmu a monarchie. V roku 1794 sa vrátil do Buenos Aires, kde sa stal trvalým sekretárom miestneho Obchodného konzulátu. Postupne sa jeho presvedčenie menilo z konzervatívneho na liberálne. Zásadný zlom v jeho myslení, ale i živote nastal v rokoch 1806 a 1807. V tomto období totiž slabosť Španielska využili Briti, ktorí priplávali do oblasti Río de la Plata a obsadili dokonca Buenos Aires. Mestu však neprišli na pomoc Španieli, ale miestni si museli poradiť vlastnými silami. To ukázalo neschopnosť Španielov ochrániť vlastné územie. Hlavnú úlohu v oslobodení mesta získali miestni kreoli (potomkovia Španielov narodení v Amerike), ktorým tak stúpla nie len prestíž, ale i sila a politický vplyv. Z dôvodu nedostatku peňazí, keďže Španielsko sa nachádzalo v kríze, sa nový miestokráľ Miestokráľovstva Río de la Plata rozhodol znížiť rozpočet na milíciu. To sa nepáčilo miestnym kreolom, ktorí tvorili väčšinu miestnej milície, keďže toto rozhodnutie považovali za pokus oslabiť a následne odstrániť patriotov (ako sa podľa severoamerického vzoru nazývali). Na ich čele bol práve Manuel Belgrano, ktorý začal pripravovať možnú revolúciu. V máji 1810 sa nakoniec patrioti vzbúrili, keď zosadili miestokráľa a vymenovali vlastnú vládu, ktorej bol Belgrano členom. Belgrano však stále patril k skôr umierneným patriotom, keď pripúšťal aj v budúcnosti vládu španielskeho kráľa. Prvú vládu neskôr v decembri 1810 vystriedala nová, nazývaná veľká chunta, aj jej členom ešte Belgrano bol. V septembri 1811 nahradil veľkú chuntu tzv. prvý triumvirát, čím sa Belgrano zameral skôr na kariéru v armáde. Stal sa veliteľom severnej armády a viedol niekoľko neúspešných pokusov o obsadenie Horného Peru (súčasná Bolívia) a Paraguaja. V roku 1814 bol po porážkach nahradený Josém de San Martínom. Ako zástanca monarchie sa vydal po svojom odvolaní do Európy, aby našiel nového kráľa pre Río de la Plata, ale nebol úspešný. 20. júna 1820 zomrel vo svojom dome v Buenos Aires. Pochovaný je v kláštore Santo Domingo v Buenos Aires.
José Francisco de San Martín y Matorras ( 25. február 1778, Yapeyú, Miestokráľovstvo Río de la Plata† 17. august 1850, Boulogne-sur-Mer, Francúzsko) bol jedným z najvýznamnejších latinsko-amerických vodcov boja za nezávislosť kontinentu od Španielska. V Argentíne je považovaný za národného hrdinu a v Čile a Peru za osloboditeľa krajiny a radí sa tak do skupiny tzv. Libertadores, teda osloboditeľov.
Fyzický vzhľad a duševný stav Don Carlos mal jednu nohu kratšiu ako druhú, na chrbte mal veľký hrb a taktiež mal deformované ústa, preto bola i jeho reč ťažko zrozumiteľná. Rozprávať začal až ako 5 ročný a o niečo neskôr sa objavilo aj silné koktanie, čo mohlo mať na svedomí jeho beštiálne správanie.
Baltasar Hidalgo de Cisneros de la Torre ( 1758, Cartagena – † 1829) bol španielsky námorný dôstojník. Začiatkom marca 1770 sa stal lodníkom. Jeho prvé nalodenie bolo v roku 1772 na lodi "San Rafael" a prvé plavby prechádzajúce cez okolie mysov Santa María a San Vicente. Podnikol výlet do Peru vo fregate "Industria" a po návrate bol dvadsiateho druhého decembra 1773 povýšený na dôstojníka fregaty, ktorý sa zúčastnil záchranných operácií na Plaza de Melilla a expedície do Alžíru. Šestnásteho marca 1776 bol povýšený na dôstojníka a bol nalodený na lode "Vencedor" a "Peruano" letky, ktorej velil Don Miguel Gastón. Ako poručík fregaty sa nalodil na loď "Vencedor", urobil prvú kampaň Lamanšského prielivu, v letke Dona Luisa de Córdova. Zúčastnil sa v roku 1805 bitky pri Trafalgare, a v španielskom boji proti napoleonovej invázii v roku 1808. V roku 1809, bol ustanovený za vicekráľa Laplatského vicekráľovstva, keď nahradil Santiaga de Liniers. Bol zosadený 25. mája 1810 ( májová revolúcia ) skupinou lokálnych vodcov v Buenos Aires, ktorá chcela vytvoriť nezávislú vládu pre juhoamerické kolónie.
Externé odkazy  Biografia Francisca de Orellanu Francisco de Orellana
Vito Volterra ( 3. máj 1860, Ancona, Taliansko - † 11. október 1940, Rím) bol taliansky matematik a fyzik. Práca na jeho teórii funkcionálov ho priviedla k štúdiu integrálnych rovníc , kde sú po ňom pomenované Volterrove integrálne rovnice. Zaoberal sa tiež biomatematikou, kde predovšetkým rozvíjal výsledky Pierra Françoisa Verhulsta. V tejto oblasti je spoločne s Alfredom Lotkom autorom tzv. Lotkových-Volterrových rovníc.
Alessandro Volta , celým menom Gróf Alessandro Giuseppe Antonio Anastasio Volta , ( 18. február 1745, Como – † 5. marec 1827, Miláno) bol taliansky fyzik známy svojimi objavmi v odbore elektriny. Vynašiel napríklad elektrickú batériu (viacero elektrochemických článkov zapojených sériovo = Voltov stĺp), zdokonalil zariadenie ( Electrophorus ) na vytvorenie statickej elektriny (kondenzátor). Je po ňom pomenovaná jednotka elektrického napätia, resp. elektrického potenciálu sústavy SI jeden volt.
Životopis V roku 1903 bol jeho otec, poštár, preložený do Saint-Aubin-Château-Neuf (Burgundsko). V roku 1911 sa celá rodina presťahovala do mesta Héry (Burgundsko). Rodina tak spravila, aby uľahčila mladému Robertovi prepravu do mesta Auxerre, kde sa vzdelával v Lýceu Paula Berta. Ku kresbe a maľbe ho priviedla maliarka a dizajnérka Cecile Cavaille-Coll (18541944), vnučka známeho staviteľa organov, Aristida Cavaillé-Colla (18111899). V roku 1919 vykonával vojenskú službu v Paríži. Z vojenskej služby bol prepustený príliš neskoro. Tvoril v známej škole École des Beaux-Arts. Počas života bol prijatý do Galeries des Beaux-Arts a tiež bol prijatý na Ecole Nationale Supérieure des Arts Décoratifs v Paríži. V Paríži sa stretol s Emmanuelom Cavaille-Collom (18601922), bratom Cecilie, známym dizajnérom a maliarom. V skoršej časti jeho tvorby môžeme badať ovplyvnenie týmto umelcom, ktorý maľoval prevažne vodovkami. V roku 1924 sa oženil s Odile Giniouxovou, s ktorou mal sedem detí.
Alberto Santos-Dumont sa narodil v brazílskej Palmire, časti dnes pomenovanej po ňom Santos Dumont. Bol najmladším synom kávového plantážnika francúzskeho pôvodu inžiniera Henriqua Dumonta, ktorý zbohatol zavádzaním mechanizácie do pestovania kávovníka. Jeho brazílska matka mala rodné meno de Santos. Alberto navštevoval školu v São Paule, neskôr podľa želania otca banskú školu v Ouro Preto. Javil však záujem najmä o strojárstvo a mechaniku. Hovoril, že v dvanástich rokoch riadil lokomotívu na otcovej kávovej plantáži.
Život Bol členom peruánskej intelektuálnej skupiny Grupo Norte a predstaviteľom avantgardy. Počas svojho života vydal len tri knihy básní, napriek tomu je vnímaný ako jeden z najväčších juhoamerických básnikov - Thomas Merton ho napríklad nazval „najväčším básnikom od čias Danteho“. Záver života strávil v Európe.
Dielo Andrea del Sarto bol posledným veľkým florentským maliarom, patril k najväčším majstrom neskorej renesancie. V kláštoroch maľoval celé cykly veľkoplošných fresiek. Na jeho prácu mali vplyv Leonardo da Vinci, Sandro Botticelli a Andrea del Verrocchio. Roku 1518 ho pozval na svoj dvor francúzsky kráľ František I., odkiaľ sa však po roku vrátil. Všetky ženy, ktoré namaľoval, majú podobu jeho manželky Lucrezie di Fede.
Externé odkazy  Životopis Alberta Contadora na Sports-Info Kategória:Španielski cyklisti Kategória:Víťazi Tour de France Kategória:Víťazi Giro d’Italia Kategória:Víťazi Vuelta a España Kategória:Osobnosti z Madridu
Životopis Vzdelával sa v Sidney Sussex College, kde absolvoval v roku 1640. V roku 1649 sa stal profesorom na Oxford University a preslávil sa svojou teóriou o pohybe planét. Angažoval sa v diskusii s Thomasom Hobbesom. Bol jedným zo zakladajúcich členov Royal Society. V roku 1659 bol menovaný prezidentom Trinity College v Oxforde, ale odstúpil už v roku 1660. 1661 sa stal dekanom v Exeterské katedrále a o rok neskôr bol vysvätený za biskupa. V období 1667 až 1689 pôsobil ako biskup v Salisbury.
Alexandre Dumas starší , vlastným menom Thomas Alexandre Davy de La Pailleterie ( 24. júl 1802, Villers-Cotterêts, Francúzsko – † 5. december 1870, Puys, Seine-Maritime) bol francúzsky prozaik a dramatik obdobia romantizmu. Bol synom generála a vnukom francúzskeho markíza a kreolky z francúzskej kolónie Santo Domingo (dnes Haiti). Preslávil sa najmä dobrodružnými historickými románmi. Veľa jeho diel viacnásobne dostalo filmovú podobu. Úspešný románopisec a dramatik bol v kruhoch parížskej bohémy povestný svojou telesnou silou a bujnou povahou. Tieto povahové črty sa odrazili v jeho viacerých obľúbených literárnych postavách (silácke kúsky Porthosa a i.).
William Pepperell Montague ( 11. november 1873, Chelsea, Massachusetts, USA – † 1. august 1953, New York, New York) bol americký filozof, profesor filozofie na Columbia University, predstaviteľ neorealizmu.
Manželstvo Súbor:StateLibQld 1 110084 Duke and Duchess of York at Eagle Farm Racecourse, Brisbane, 1927.jpg|vľavo|náhľad|256x256bod|Vojvoda a vojvodkyňa z Yorku (v strede, čítajúci) na závodisku Eagle Farm, Brisbane, 1927 Súbor:Duke of York (later King George VI) at Tongariro River (1927).jpg|náhľad|Vojvoda rybárči na rieke Tongariro na Novom Zélande, 1927 Bolo neobvyklé, že Albert mal pri voľbe budúcej manželky veľkú slobodu. Zamilovanie do už vydatej austrálskej prominentky Lady Loughboroughovej skončilo v apríli 1920, keď kráľ s prísľubom yorkského vojvodstva presvedčil Alberta, aby sa prestal o ňu zaujímať. V tom roku sa prvýkrát od detstva stretol s Lady Alžbetou Bowes-Lyonovou, najmladšou dcérou grófa zo Strathmoru a Kinghorne. Začal byť odhodlaný si ju vziať. Jeho návrh odmietla dvakrát, údajne v rokoch 1921 a 1922, pretože sa zdráhala vykonať obete potrebné na to, aby sa stala členom kráľovskej rodiny. Po zdĺhavom dvorení Alžbeta súhlasila, že si ho vezme. Zosobášili sa 26. apríla 1923 vo Westminsterskom opátstve. Albertovo manželstvo s niekým, kto sa nenarodil v kráľovskej rodine, sa považovalo za modernizačné gesto. Novovytvorená spoločnosť British Broadcasting Company si želala zaznamenať a vysielať svadbu v rozhlase, ale kapitula opátstva túto myšlienku vetovala (hoci dekan Herbert Edward Ryle bol za). Od decembra 1924 do apríla 1925 vojvoda a vojvodkyňa cestovali po Keni, Ugande a Sudáne a prechádzali Suezským prieplavom a Adenom. Počas cesty sa obaja vybrali na lov veľkej zveri. Albert sa kvôli svojmu koktaniu obával verejného prejavu. Po záverečnej reči na British Empire Exhibition vo Wembley 31. októbra 1925, ktorá bola utrpením pre neho aj pre jeho poslucháčov, začal navštevovať logopéda austrálskeho pôvodu Lionela Logueho. Vojvoda a Logue cvičili dychové cvičenia a vojvodkyňa s ním trpezlivo trénovala. Následne bol schopný hovoriť s menšími zaváhaniami. Keď sa jeho prednes zlepšil, vojvoda počas prehliadky impéria s vojvodkyňou v roku 1927 otvoril novú budovu parlamentu v austrálskej Canberre. Ich cesta po mori do Austrálie, Nového Zélandu a na Fidži ich viedla cez Jamajku, kde Albert hral štvorhru v dvojici s černochom Bertrandom Clarkom, čo bolo v tom čase neobvyklé a považované za miestny prejav rovnosti medzi rasami. Vojvoda a vojvodkyňa mali dve deti: Alžbetu (rodinou nazývanú „Lilibet“), ktorá sa narodila v roku 1926, a Margarétu, ktorá sa narodila v roku 1930. Rodina žila radšej na Piccadilly 145, ako v jednom z kráľovských palácov.
Mladosť Súbor:Edward VII UK and successors.jpg|vľavo|náhľad|295x295bod|Štyria králi: Eduard VII. (úplne vpravo); jeho syn Juraj, princ z Walesu, neskôr Juraj V. (úplne vľavo); a vnuci Eduard, neskôr Eduard VIII. (vzadu); a Albert, neskôr Juraj VI. (vpredu), cca 1908 Narodil sa v York Cottage v Sandringham Estate v Norfolku za vlády jeho prababičky kráľovnej Viktórie. Jeho otcom bol princ Juraj, vojvoda z Yorku (neskorší kráľ Juraj V.), druhý a najstarší žijúci syn princa a princeznej z Walesu (neskorší kráľ Eduard VII. a kráľovná Alexandra). Jeho matka, vojvodkyňa z Yorku (neskôr kráľovná Mária), bola najstarším dieťaťom a jedinou dcérou Františka, vojvodu z Tecku, a Márie Adelaide, vojvodkyne z Tecku. Deň Albertových narodenín, 14. december 1895, bol 34. výročím smrti jeho pradeda Alberta Sasko-Kobursko-Gothajského. Bol pokrstený ako „Albert Frederick Arthur George“ v kostole sv. Márie Magdalény v Sandringhame o tri mesiace neskôr. V rámci rodiny bol neformálne známy ako „Bertie“. Vojvodkyni z Tecku sa nepáčilo prvé meno, ktoré jej vnuk dostal, a prorocky napísala, že dúfa, že priezvisko „môže nahradiť menej priaznivé meno“. Albert bol po narodení štvrtý v poradí na trón po svojom starom otcovi, otcovi a staršom bratovi Eduardovi. Často trpel zlým zdravotným stavom a bol označovaný za „vyľakaného a trochu náchylného k plaču“. Jeho rodičia boli spravidla vylúčení z každodennej výchovy svojich detí, ako to bolo v aristokratických rodinách tej doby normou. Trpel koktaním, čo mu vydržalo mnoho rokov. Hoci bol prirodzene ľavák, bol nútený písať pravou rukou, ako to v tom čase bolo bežné. Trpel chronickými žalúdočnými problémami, ako aj klepaním kolien, pre ktoré bol nútený nosiť bolestivé opravné dlahy. Kráľovná Viktória zomrela 22. januára 1901 a nahradil ju princ z Walesu ako kráľ Eduard VII. Princ Albert sa posunul na tretie miesto v nástupníctve na trón po svojom otcovi a staršom bratovi.
Život Narodil sa 27. februára 1846 v Badajoze, v španielskej provincii Extremadura, v blízkosti portugalských hraníc. Študoval na madridskom konzervatóriu. Jeho učiteľmi boli Pedro Sarmiento (flauta), José Aranguren (harmónia) a Emilio Arrieta (skladba). Bol vynikajúcim flautistom. Od 13 rokov hral v rôznych vojenských kapelách a divadelných orchestroch. Prvú cenu v hre na flautu získal už v roku 1867 a cenu za kompozíciu v roku 1870. Napísal aj dve učebnice hry na flautu. V rokoch 18711889 pôsobil ako dirigent divadelných orchestrov. Svoju prvú symfóniu Batylo skomponoval roku 1871. Preslávil sa však hlavne svojou spoluprácou na kompozíciách zarzuel so skladateľom Federicom Chuecom. Chueca poskytoval väčšinu melódií a Valverde im dodával orchestrálny lesk. Ich spolupráca sa začala v roku 1877 zarzuelou Un maestro de obra prima , ale ich majstrovským dielom sa stala zarzuela La gran vía (premiéra v Madride 2. júna 1886), ktorá sa hrala v Španielsku, Mexiku, Argentíne, New Yorku, Viedni, Londýne a i v ďalších európskych mestách. Okrem Chueca spolupracoval aj s ďalšími skladateľmi. Boli to Manuel Fernández Caballero, Julián Romea, Ruperto Chapí, Arturo Saco del Valle, José Rogel, Tomás Bretón, Tomás López Torregrosa a José Serrano. Menej úspešné už boli opery, ktoré skomponoval sám, ako napr. La Baraja francesa z roku 1890. Joaquín Valverde Durán zomrel v Madride v roku 1910. Jeho syn sa stal tiež hudobným skladateľom.
Životopis Narodil sa ako siedmy syn právnika Jose Bernabeu Ibaneza a kubánskej matky Antonii Yeste Nunezovej. Keď mal Santiago päť rokov sa rodina presťahovala do Madridu. Po ukončení štúdia práva na Instituto Cardenal Cisneros v Madride sa stal advokátom a na krátky čas sa presťahoval do Ovieda, ale neskôr sa vrátil späť do Madridu a začal sa naplno venovať svojej obľúbenej hre, futbalu.
Detstvo Vyrastal s dvoma bratmi a mamou, otec mu zomrel, keď mal štyri roky. Chodil do jezuitskej základnej školy, v ktorej bola zavedená prísna jezuitská výchova. Ešte ako malý chlapec začal maľovať býčie zápasy, ktoré sa mu v tom čase veľmi zapáčili. Jeho nadšenie pre zápasy mu vydržalo dva roky, maľoval toreadorov a býky a akvarely predával pred vstupom do arény za päť pesos. Ako pätnásťročný v roku 1948 si začal zarábať kresbami, ktoré pravidelne uverejňovali miestne noviny El Colombiano . Inšpiroval sa Danteho Božskou komédiou , v ktorej ho zaujali predovšetkým akty žien. Vedeniu jezuitskej školy sa však jeho myšlienkové smerovanie nepáčilo, preto ako reakcia na uverejnené kresby obnažených žien prišlo vylúčenie zo školy, aby nekazil morálku mladých kresťanov, ktorí navštevovali školu. Šestnásťročný Botero sa po vyhodení zo školy ocitol v robotníckej štvrti mesta, ktorá mu poskytla množstvo inšpirácií v jeho začínajúcej tvorbe. Miestni obyvatelia si ho obľúbili a dovolili mu zachytiť v obrazoch ich bežný život.
Súkromný život Danton sa narodil 26. októbra 1759 v Arcis-sur-Aube do malomestskej nezámožnej rodiny okresného prokurátora Jacquesa Dantona a jeho manželky Mary Camos. Mal dva a pol roka, keď mu zomrel otec. Matka sa po ôsmich rokoch znovu vydala za majiteľa práčovne. Ako o študentovi o ňom jedni tvrdili, že ničím nevynikal; iní, že bol šikovný žiak a horlivý čitateľ Danta, Shakespearea, Corneilla, Rabelaisa. Sedem rokov bol pisárom u právneho zástupcu Vinota v Paríži. V roku 1787 si ako 28-ročný kúpil za požičané peniaze úrad advokáta v Kráľovskej rade a oženil sa s Antóniou Gabrielou Charpentier, dcérou zámožného kaviarnika a kontrolóra nájmov. Mali troch synov. Zomrela 10. februára 1793. Danton sa znova oženil. Vzal si 16-ročnú dcéru Marca-Antoina Gelýho, člena Klubu cordelierov, Louise Sébastienne Gély. Pri výkone advokátskej praxe skvele zdokonalil svoje rečnícke schopnosti a čoskoro sa preslávil ako obávaný protivník na súde. Dokonale poznal zvykové právo aj životný štýl doby. 20. apríla 1791 sa Danton vzdal advokácie. V roku 1794, predtým než šiel na gilotínu, bol statkárom v aubskom kraji. Rýchly vzrast jeho majetku tu budil pohoršenie.
Osobný život Jeho manželkou bola o 21 rokov mladšia Maria Teresa Fontela Goulartová, ktorá bola pre svoju krásu porovnávaná s Jackie Kennedyovou.
Osobný život Narodila sa v Cajarcu (department Lot), kde strávila detstvo obklopená zvieratami. Bola najmladším a rovnako tak i rozmaznaným členom meštianskej rodiny. Jej otec pôsobil ako riaditeľ spoločnosti a matka bola dedička bohatých statkárov. Rodina Quoirezových strávila 2. svetovú vojnu v provincii Dauphiné a neskôr vo Vercors. Mladosť prežila v Paríži. V roku 1953 bola neúspešná na prijímacích pohovoroch na Sorbonne. I keď žila nekonvenčným životným štýlom, napokon začala študovať na parížskej univerzite, avšak svoje štúdiá riadne neukončila. Od svojich 17-tich rokov raňajkovávala v kaviarni "Closerie des Lilas", okrem iných aj so svojím učiteľom Jeanom-Paulom Sartrom, čo ju zrejme inšpirovalo k písaniu. Sagan bola v manželskom zväzku dvakrát. Prvýkrát vyskúšala manželský život s Guyom Schoellerom, ktorý bol o 20 rokov starší (svadba sa uskutočnila 13. marca 1958). Toto manželstvo trvalo približne dva roky (rozviedli sa v júni 1960). Jej druhým svadobným pokusom bol Bob Westhof, mladý americký sukničkár a zdanlivý keramik. Tento zväzok vydržal asi rok (svadba sa konala 10. januára 1962 a v roku 1963 sa rozviedli). Z tohto vzťahu vzišlo i dieťa – Denis. Po manželských skúsenostiach sa vybrala inou cestou – vytrvala v lesbickom mileneckom vzťahu s módnou návrhárkou Peggy Roche a milencom Bernardom Frankom – ženatým esejistom, ktorý bol posadnutý čítaním a jedením. Svoju nekonvenčnú rodinu rozšírila o Annicku Geille, redaktorku Playboy magazínu, ktorá o nej napísala článok. Zbožňovala cestovanie a veľakrát ju v USA videli s Trumanom Capotem, či s Avou Gardnerovou. 14. apríla 1957, keď riadila svoje športové auto Aston-Martin, spôsobila dopravnú nehodu a na istý čas sa ocitla v bezvedomí. Utrpela mnohonásobné zlomeniny hlavy, hrudníka a brucha. Odvtedy bojovala so závislosťou na liekoch a drogách. Milovala šoférovanie a veľakrát navštívila Monte Carlo, aby sa pri hraní v kasínach zrelaxovala. Všetky jej biografie obsahujú informáciu o tom ako vyhrala veľké množstvo peňazí v kasíne, ako jazdila na drahých autách a užívala si nočný život na Côte d´Azur, no Sagan nezabudla písať ďalšie romány. Françoise Saganová sa stala ikonou úspechu vo Francúzsku. 90-te roky boli pre Saganovú v znamení závislosti na drogách. Dlhodobo užívala tabletky, amfetamíny, kokaín, morfium a alkohol. O tom, že Saganovej zdravotný stav nebol celkom dobrý sa svet dozvedel v roku 2000. O dva roky na to bola obvinená z krátenia daní, ale vďaka bývalému prezidentovi Françoisovi Mitterrandovi dostala len podmienečný rozsudok. Koncom života sa ocitla opustená a bez luxusu na ktorý bola zvyknutá. 24. septembra 2004 zomrela vo veku 69 rokov na pľúcnu embóliu v Équemauville - Calvados. Na jej vlastnú žiadosť boli jej pozostatky spálené v rodnom Cajarcu. Prezident Jacques Chirac po smrti spisovateľky povedal: „Bola vedúcou postavou svojej generácie a pomohla zlepšiť postavenie žien vo Francúzsku. S jej odchodom Francúzsko stráca jednu z najlepších a najcitlivejších autoriek. S citom a bystrosťou odhaľovala ducha a vášne ľudského srdca.“ V roku 2010 založil Saganovej syn Denis Westhoff literárnu cenu "Le prix Françoise-Sagan".