TUKE-KEMT/reranking-skquad huggingface dataset:
Hlavica stĺpu v kompozitnom slohu, Claude Perrault, 1683 Kompozitný sloh je jedným z architektonických štýlov starovekého Ríma. Je spojením dvoch gréckych slohov (iónsky sloh a korintský sloh). Spojenie týchto dvoch štýlov sa prejavuje najmä u hlaviciach kompozitných stĺpov. Ich echinus, teda stredná časť hlavice, obsahuje prvky oboch slohov - je zdobený iónskymi volútami a dvoma radmi korintských akantov. Drieky kompozitných stĺpov stoja ako väčšina stĺpových driekov na pätkách a sú vertikálne kanelované, čiže zvislo žliabkované, pričom sa kanelúry nestýkajú v hranách. Výška stĺpov, vrátane pätky a hlavice, je podľa pravidiel presne desaťkrát väčšia ako šírka ich driekov pri pätke. Kompozitný sloh je veľmi podobný rímsko-korintskému, preto bol až do renesancie považovaný za neskororímsku obdobu korintského slohu. Za najstaršiu stavbu s prvkami kompozitného štýlu sa považuje Titov víťazný oblúk, nachádzajúci sa v Ríme, ktorého súčasťou sú kompozitné stĺpy. Kategória:Architektúra v starovekom Ríme
Vyšetrovanie Po vyzdvihnutí čiernych skriniek a vykonaní potrebných vyšetrovaní a expertíz označili vyšetrovatelia ako hlavné príčiny nehody nedodržanie základných ustanovení Prevádzkovej príručky a chyby v technike pilotáže vo fáze priblíženia, najmä: použitie spätného ťahu motorov vo výškach pod 1000 m nesprávna manipulácia s pákami vnútorných motorov zníženie rýchlosti v konečnej fáze konečného priblíženia pod prípustnú hranicu mylné praporovanie vrtuľou 4. motora nenaklonenie lietadla na stranu pracujúcich motorov bezprostrednou príčinou pádu lietadla bol pokus o spustenie motora pri malej rýchlosti v malej výške
Špecifikácie (F11F-1) Nákres F11F-1 Tiger Technické údaje Posádka: 1 Dĺžka : Rozpätie : Výška : Nosná plocha : Hmotnosť (prázdny) : Maximálna vzletová hmotnosť : Pohonná jednotka : 1 × prúdový motor Wright J65-W-18 s ťahom 46,7 kN Výkony Maximálna rýchlosť : /h Maximálny dolet : Dostup : Stúpavosť : /s Výzbroj 4× kanón Colt Mk 12 kalibru 4× AIM-9 Sidewinder
Špecifikácie (Z-226M) Kokpit lietadla Z-226M (OM-LLX) Technické údaje Posádka: Dvaja Dĺžka: Rozpätie: Výška: Plocha krídel: Hmotnosť prázdneho lietadla: Maximálna vzletová hmotnosť: Pohonná jednotka: 1 × radový motor Avia M-137A Výkony Maximálna rýchlosť: /h Cestovná rýchlosť: /h Dolet:
Špecifikácie (J-11A)  Technické údaje Posádka: 1 Dĺžka: Rozpätie: Výška: Plocha krídel: Hmotnosť prázdneho lietadla: Vzletová hmotnosť: Maximálna vzletová hmotnosť: Pohonná jednotka: 2 × dvojprúdový motor Saturn/Ľuľka AL-31F s prídavným spaľovaním, každý s maximálnym ťahom 123 kN Výkony Maximálna rýchlosť: /h (vo vysokej letovej hladine), /h (pri zemi) Dolet: Preletový dolet: Dostup: Stúpavosť: /s Plošné zaťaženie: /m² Ťah/Hmotnosť: 1,07 Výzbroj 1× kanón GŠ-301 kalibru so zásobou 150 nábojov 10 závesníkov s nosnosťou do Rakety vzduch-vzduch: R-73E (AA-11 Archer) R-27 R-77 RVV-AE (AA-12 Adder) Rakety vzduch-zem: S-8/S-13/S-25 Bomby: FAB-250 FAB-500
Špecifikácia (He 177 A-5) He 177 počas letu. 275px Technické údaje Posádka : 5 Rozpätie : Dĺžka : Výška : Nosná plocha : Hmotnosť prázdneho lietadla : Maximálna vzletová hmotnosť : Pohonné jednotky : 2 × 24-valcový radový invertný motor Daimler-Benz DB 610, každý s výkonom 2168 kW Výkony Maximálna rýchlosť : /h Dostup : Bojový dolet : Výzbroj 2× kanón MG 151 kalibru 3× guľomet MG 131 3× guľomet MG 81 až bômb alebo dve kĺzavé bomby Henschel Hs 293 alebo Fritz X
Nehoda Lietadlo začalo svoj let na moskovskom vojenskom letisku Čkalovskij, namierené malo na ruskú leteckú základňu Hmeimim, neďaleko sýrskej Latakie. Medzipristátie vykonalo na letisku v Soči, kde stroju dotankovali palivo. O 5:25 moskovského času (02:25 UTC, 03:25 SEČ) lietadlo vzlietlo s 93 ľuďmi na palube z dráhy číslo 20 z medzinárodného letiska v Soči. Vo vzduchu stroj vykonal otočku späť smerom k pobrežiu a zmizol z obrazoviek radarov dve minúty po štarte, o 05:27 moskovského času (3:27 SEČ). Spadlo do Čierneho mora 5 kilometrov od pobrežia smerom k Anape. 6 km od brehu našli ruskí záchranári ropnú škvrnu, trosky a podvozok lietadla. Vrak bol nájdený v hĺbke 5070 metrov.
Technické údaje  Rozpätie: 22,56 m Dĺžka: 15,66 m Nosná plocha: 77,68 m² Hmotnosť prázdneho lietadla: 3780 kg Vzletová hmotnosť: 5940 kg Maximálna rýchlosť: 292 km/h Cestovná rýchlosť: 248 km/h Stúpavosť u zeme: 6,7 m/s Dostup: 5350 m Dolet: 776 km
Incidenty a nehody  4. novembra 2016 došlo k incidentu, kedy sa lietadlo imatrikulačnej značky LN-NII začalo rozbiehať na vzletovej dráhe 04 v Kristiansande, ale po 230 metroch nečakane zastalo. Lietadlo zostalo v tejto pozícii asi 5 minút, potom zase začalo naberať rýchlosť. Piloti v reakcii na výstrahu ohľadom nesprávnej vzletovej konfigurácie vypli oba motory. V dôsledku výpadku generátorov došlo aj k prerušeniu elektrického napájania väčšiny systémov, vrátane osvetlenia kabíny. Kým sa posádka snažila reštartovať motory, letušky upokojovali pasažierov. Lietadlo sa následne náhle, bez avíza personálu, ktorý ešte nebol na svojich miestach, rozbehlo, uvádza portál Aviation Herald. Piloti napokon s lietadlom úspešne vzlietli a po 40 minútach pristáli na cieľovom letisku v Osle. Portál však upozornil, že lietadlo letelo v neobvykle nízkej letovej hladine, pravdepodobne pre problémy s tlakom v kabíne pre nesprávnu konfiguráciu pretlakovacieho systému po neštandardnom reštarte systémov.
Lietadlo Analyzačná mapa udalosti a situačný popis Lietadlo Boeing 777-200ER malo v minulosti poškodený koniec krídla pri pojazde na letiskovej dráhe, ale táto porucha bola odstránená podľa servisných pravidiel spoločnosti Boeing. Posledná podrobná servisná kontrola lietadla bola vykonaná vo februári 2014 a aj v prípade recidívy počas letu by podľa odborníkov nemohla spôsobiť okamžitú dezintegráciu (rozpadnutie) stroja či haváriu.
Nehody Vrak B-2, ktorý havaroval v roku 2008 Dňa 23. februára 2008 havaroval bombardér B-2, nazvaný Spirit of Kansas, pri vzlete zo základne Andersen na ostrove Guam. Príčinou havárie bola zistená vlhkosť v troch senzoroch, v dôsledku čoho dostával systém riadenia letu nesprávne informácie o rýchlosti letu a uhle nábehu. To spôsobilo, že lietadlo pri vzlete začalo prudko stúpať a zároveň sa nakláňať doľava. Z toho dôvodu sa ľavé krídlo dostalo do kontaktu so zemou a následne stroj havaroval. Obaja piloti sa stihli katapultovať a nehodu sa im podarilo prežiť.
Život Narodil sa v Commercy, kde jeho otec pracoval ako advokát miestneho parlamentu. Po smrti svojho otca v roku 1787 začal študovať na základnej škole. Ako 13 ročný sa stal učňom farmácie v Nancy kde študoval farmáciu, chémiu a botaniku. Po dvoch rokoch opustil Nancy a nastúpil na vojenskú službu do nemocnice v Štrasburgu. Medzi rokmi 18011802 žil v Paríži, tu študoval na rozličných školách a riadil sa profesormi ako Antoine François de Fourcroy, Jean Baptiste de Lamarck a Étienne Geoffroy Saint-Hilaire. Počas tohto obdobia sa venoval štúdiu štruktúry fosílii ktoré boli neskôr publikované. Od roku 1802 až do smrti pracoval v Nancy, kde bol v roku 1807 vymenovaný ako riaditeľ botanickej záhrady a člen vedeckej akadémie mesta. Uskutočnil niekoľko výskumov pri rastlinnej asimilácie, organických kyselín, zloženiu rastlín a tukov. Dosiahol taktiež niekoľko menších úspechov v mineralógie a hydrológie.
Životopis Narodil sa ako siedme, posledné dieťa v šľachtickej rodine. Do svojho štvrtého roku nerozprával, jeho okolie preto malo obavy, že je slabomyseľný. Napriek tomu zvládol vyštudovať jezuitskú školu a svoje oneskorenie dohnať. Potom ale namiesto dráhy duchovného prestúpil na kráľovský seminár. V tom čase sa začal zaujímať o skúmanie elektriny. V roku 1769 publikoval knihu O príťažlivej sile elektrického ohňa a javoch s tým súvisiacich , v ktorej zverejnil hypotézu o súvislosti elektriny a magnetizmu. Prišiel na ňu ale už o šesť rokov skôr, keď mal 18 rokov. V ďalších rokoch zostavil a zdokonalil mnoho prístrojov pre svoje pokusy. Medzitým sa stihol stať riaditeľom lýcea a profesorom fyziky na gymnáziu v Come. V rokoch 17751780 skúmal zloženie vzduchu a na základe pokusov sformuloval hypotézu o jeho zložení z dvoch rôznych plynov. V roku 1779 nastúpil na univerzitu v Pavii. Vrátil sa tam opäť k pokusom s elektrinou. Zdokonalil Pieter van Musschenbroekov kondenzátor (Leydenská/leidenská fľaša) a elektrometer, uvažoval o princípoch vzniku búrok. V roku 1791 sa dozvedel o pokusoch Luige Galvaniho so žabími stehienkami. Odhalil, že nejde o živočíšnu elektrinu, ale o reakciu kovov. V roku 1799 zostrojil prvý elektrochemický článok – Voltov stĺp. Zostavil takisto poradie kovov podľa ich elektrochemických potenciálov. V roku 1794 sa oženil s Terezou Peregrini a potom mal troch synov, ktorí sa volali Zanino, Flaminio, a Luigi. O svojich výskumoch prednášal 20. marca 1800 pred Kráľovskou spoločnosťou v Londýne a 28. októbra 1801 v Institut de France. Tam zaujal Napoleona Bonaparta, ktorý ho podporoval, povýšil na grófa a v roku 1809 na talianskeho senátora. Ani po porážke Napoleona neupadol Volta do nemilosti. Od roku 1779 až do roku 1819 bol profesorom experimentálnej fyziky, ba dokonca dekanom fakulty matematiky a fyziky na univerzite v Pavii. Od roku 1823 bol po srdcovej mŕtvici prakticky hluchý a slepý.
Jean Baptiste André Dumas ( 15. júl 1800, Alès, Francúzsko – † 11. apríl 1884, Cannes) bol francúzsky chemik a politik. Bol profesorom v Paríži (École polytechnique, potom Sorbonne), v rokoch 18491851 minister pre poľnohospodárstvo a obchod. Zaviedol praktiká pre francúzskych študentov chémie. Vypracoval metódu na stanovenie dusíka v organických zlúčeninách a zaviedol pojem substitúcia (ako nahradzovanie vodíka inými atómami v organických látkach). Je tiež objaviteľom radu organických zlúčenín (napr. chlormethan, chloroform).
Externé odkazy  Henri de Tonti život Henri de Tontiho Henri de Tonti na encyklopédii Arkansas Kategória:Talianski objavitelia Kategória:Úmrtia v 1704
Charles-Louis Dumas ( 1765 – † 1813) bol francúzsky lekár, profesor anatómie a fyziológie. Narodený 8. februára 1765 v Lyone, zomrel 3. apríla 1813 v Montpellieri. Korešpondent Institut de France, od roku 1795 rektor Univerzity v Montpellieri.
Životopis Henri de Tonti sa sícne narodil v Taliansku, ale krátko potom rodina musela utiecť do Francúzska, pretože sa jeho otec Lorenzo de Tonti zúčastnil neúspešného povstania proti španielskemu miestokráľovi v Neapole. V roku 1668 vstúpil do francúzskej armády, odkiaľ neskôr prešiel k francúzskemu námorníctvu. Počas sicílskej vojny prišiel pri výbuchu granátu o ruku. Jeho kovový hák, na ktorom nosil rukavicu, mu vyniesol prezývku „železná ruka“. Henri de Tonti v Severnej Amerike V roku 1678 prišiel do Severnej Ameriky. V roku 1682 sprevádzal v hodnosti nadporučíka La Salleho na jeho výprave po Mississippi. Bol pri tom, keď La Salle v roku 1682 pomenoval celé povodie Mississippi na počesť francúzskeho kráľa Ľudovíta XIV. Louisiana. Na tomto obrade boli aj indiáni z kmeňa Quapaw. V tomto roku došlo aj k vojnovému stretu s kmeňom Quinipissa, ktorý ich napadol. V blízkosti kmeňa Quapaw v Arkansase získal pozemok, o rok neskôr založil obchodnú stanicu Fort Saint Louis a v roku 1686 sa vydal na juh. Neskôr bojoval proti Angličanom a Irokézom. V roku 1688 sa vrátil do Fort Saint Louis, kde sa dozvedel, že La Salle je mŕtvy. V roku 1690 vyrazil do Texasu s cieľom nájsť nejakých preživších z La Salleho expedície. Keďže sa mu ale nedostávalo poriadnej pomoci od miestnych kmeňov, rozhodol sa vrátiť späť. V roku 1700 bol sprostredkovateľ mieru medzi kmeňmi Choctaw a Chickasaw. V septembri 1704 zomiera na žltú zimnicu v Old Mobile, čo je dnešné mesto Mobile v Alabame.
Nádrž ET pre misiu STS-130 počas prepravy do haly VAB (v pozadí) Zostavovanie štartovacieho komplexu v montážnej hale VAB pred misiou STS-121 – pohľad zhora na externú nádrž Space Shuttle External Tank (skratka ET ) bola externá (vonkajšia) palivová nádrž amerického raketoplánu. Obsahovala dve oddelené nádrže na kvapalné pohonné látky. V hornej (prednej) časti to bola nádrž na kvapalný kyslík, v spodnej (zadnej) nádrž na kvapalný vodík. Pohonné hmoty boli privádzané do troch hlavných motorov raketoplánu SSME. Po vyhorení paliva, cca 15 až 18 sekúnd po vypnutí hlavných motorov, sa nádrž oddeľovala od družicového stupňa a padala do zemskej atmosféry, kde z veľkej časti alebo celá zhorela. Ako jediná časť raketoplánu nebola znovu použiteľná. Odhazovaciu nádrž ET vyvinula firma Martin Marietta (teraz Lockheed Martin) a bola vyrábaná v továrni Michoud Assembly Facility v blízkosti New Orleans, LA (USA).
Prototyp vozidla Boirault. Schéma zobrazujúca spôsob pohybu vozidla Boirault. Boirault () bolo francúzske experimentálne vozidlo z obdobia 1. svetovej vojny. Vzniklo v rámci snahy francúzskej armády skonštruovať stroj, ktorý by dokázal prekonávať zákopy. Meno dostal podľa svojho konštruktéra Louisa Boiraulta. Vozidlo sa v testoch ukázalo ako značne nepraktické a dostalo prezývku Diplodocus militaris .
Blériot IX bola jedna z prvých konštrukcií francúzskeho konštruktéra Luisa Blériota. Išlo o experimentálne lietadlo predvedené v decembri 1908 na výstave Paris motor show.
Špecifikácie  Technický popis de Haviland DH.98 Mosquito bol dvojmiestny dvojmotorový stredoplošník. Drevená kostra krídel a pevných chvostových plôch pola potiahnutá preglejkou. Kovová kostra výškoviek a pohyblivých chvostových plôch bola potiahnutá plátnom. Trup tvorila drevená škrupina zo sendvičového materiálu, preglejka – balza – preglejka. Kapotované radové motory poháňali trojlistové nastaviteľné vrtule. Podvozok bol zaťahovací, hlavné podvozkové nohy sa zaťahovali smerom do zadu, do motorových gondol, zadné koleso do trupu. Krycie plechy boli duralové.
USS Samoa (CB-6) bol nikdy nepostavený bojový krížnik triedy Alaska USA. Rozhodnutie o stavbe bolo zapríčinené obavami USA z nasadenia podobných typov Japonskom, k ničeniu konvojov USA.
USS Puerto Rico (CB-5) bol nikdy nepostavený bojový krížnik triedy Alaska USA. Rozhodnutie o stavbe bolo zapríčinené obavami USA z nasadenia podobných typov Japonskom, k ničeniu konvojov USA.
USS Philippines (CB-4) bol nikdy nepostavený bojový krížnik triedy Alaska USA. Rozhodnutie o stavbe bolo zapríčinené obavami USA z nasadenia podobných typov Japonskom, k ničeniu konvojov USA.
Prvý stupeň rakety Delta II, určený na vynesenie NASA sondy STEREO, pri vztyčovaní do vertikálnej polohy na štartovacej rampe 17B Vesmírny štartovací komplex 17 (; skratka: SLC-17 ) bolo jedno zo štartovacích miest na Základni vzdušných síl Cape Canaveral na Floride. Bol vybudovaný v roku 1956 pre skúšky balistickej rakety Thor, ale neskôr z neho štartovali kozmické sondy určené na prieskum Mesiaca a planét, solárne observatória a meteorologické družice. LC 17 na Cape Canaveral Air Force Station má dve aktívne štartovacie rampy pre nosné rakety, 17-A a 17-B. Rampy obsluhuje 45th Space Wing US Air Force a uskutočnilo sa na nich viac ako 300 vojenských, NASA a komerčných štartov striel a rakiet. Prvý štart na rampe 17-A sa uskutočnil 20. augusta 1957 (balistická raketa Thor) a na rampe 17-B 25. januára 1957. Začiatkom 60. rokov boli rampy upravené, aby na nich mohli štartovať modernejšie nosná rakety, ktoré vznikli na základe rakety Thor (Delta). Od začiatku roka 1960 do konca roka 1965 štartovalo z komplexu 17 tridsaťpäť rakiet Delta. V tom čase bol komplex pod správou Air Force. V roku 1965 prešla správa komplexu pod NASA, ale v roku 1988 sa vrátila naspäť kvôli rozbehnutému programu rakiet Delta II. Rakety Delta II štartovali z komplexu celú nasledujúcu dekádu. V roku 1997 bola rampa 17-B prerobená pre nový, silnejší nosič Delta III. Raketa Delta III z rampy úspešne odštartovala na svoj prvý let 23. augusta 2000. Z komplexu štartovali rakety pre množstvo dôležitých misií NASA: Explorer a Pioneer, všetky sondy programu Orbiting Solar Observatories , Solar Maximum, biologické družice (BIOS), infračervené observatóriá (TIROS) a geostacionárne družice v rámci programu GOES.
Z ďalších vzducholodí je potrebné spomenúť jeho najväčšiu konštrukciu - No.10 určenú pre dopravu osôb. Objem nosného telesa mala 2010 m3 a bola skonštruovaná pre 10 cestujúcich. Vznikla v roku 1905, neprekročila však štádium skúšobných letov. O túto vzducholoď prejavila záujem aj armáda, ktorá v nej videla náhradu za balóny použité pri úniku z Paríža pri obliehaní v rokoch 1870/71. Alberto však spoluprácu s armádou odmietol. Označenie No.11 a vyššie dostali už konštrukcie lietadiel ťažších ako vzduch.
Italia bola polovystužená vzducholoď, na ktorej podnikol jej konštruktér a kapitán Umberto Nobile výskumné výpravy do severných polárnych oblastí. Pri návrate z výpravy k severnému pólu vzducholoď 25. mája 1928 stroskotala neďaleko Severovýchodnej zeme (Špicbergy).
Zdvihnutie orbitera Atlantis žeriavom predtým, ako bol v hale VAB pripojený k vonkajšej nádrži ET Vzlet raketoplánu Atlantis STS-129 na pilieri kondenzačných spalín RMS, ako aj spojovací uzol ODS (v popredí) Atlantis počas pristávania na dráhe Shuttle Landing Facility STS-129 bola misia amerického raketoplánu Atlantis. Cieľom misie bola predovšetkým doprava zásob a vybavenia na Medzinárodnú vesmírnu stanicu (ISS) a návrat členky dlhodobej posádky Nicole Stottovej na Zem. V priebehu misie prebehli tri výstupy do otvoreného vesmíru, všetky cez prechodovú komoru Quest.
Umiestnenie do kozmu Observatóriá štartujú do vesmíru buď s pomocou nosnej rakety, alebo boli vynesené raketoplánom (Hubblov vesmírny ďalekohľad, Chandra a Compton GRO, pôvodne bolo v pláne aj vynesenie Spitzera raketoplánom, napokon však štartoval s nosnou raketou Delta II). Pokiaľ sa potrebovali dostať na inú obežnú dráhu, než na akú bol schopný vyniesť ich raketoplán, používali urýchľovací raketový stupeň.
Posádka  Brent Jett (3), veliteľ Michael Bloomfield (2), pilot Joseph Tanner (3), letový špecialista Carlos Ismael Noriega (2), letový špecialista Marc Garneau (3), letový špecialista V zátvorkách je uvedený celkový počet letov do vesmíru vrátane tejto misie.
Nevystužená vzducholoď The Spirit of Goodyear Nevystužená vzducholoď je vzducholoď, ktorej trup nie je spevnený kostrou ani pevným kýlom. Svoj tvar udržuje vďaka pretlaku nosného plynu v obale. Nevystužené vzducholode tvorili početne najviac zastúpenú skupinu vzducholodí. Boli prvými skonštruovanými typmi vzducholodí, ktoré sa vo veľkej miere používali počas oboch svetových vojen, a sú to jediné typy používané aj v súčasnosti. Pred 2. svetovou vojnou mala nevystužené vzducholode aj Česko-slovenská armáda. Pôvodne šlo o pozorovacie pripútané balóny, ktoré mali malú gondolu s leteckým motorom.
Pozri aj  Polovystužená vzducholoď Vystužená vzducholoď
Posádka  Hlavná Guy Laliberté (1), účastník kozmického letu, súkromník V zátvorkách je uvedený celkový počet letov do vesmíru vrátane tejto misie. Záložná Barbara Barrettová, súkromník
Vzducholoď R 38 na prvom pokusnom lete Vzducholoď R 38 ( ZR-2 podľa amerického označenia) bola vo svojej dobe najväčšou postavenou vzducholoďou na svete. Jej katastrofa v roku 1921 na desať rokov prakticky zastavila britský vzducholodný program. Vzducholoď R 38 bol ambiciózny britský projekt, ktorý mal ale byť v rámci povojnových úspor zrušený. Zachránila ho zákazka amerického námorníctva, ktoré si za vtedy obrovskú sumu 300 000 libier vzducholoď objednalo. Bol to následok presvedčivého výkonu vzducholode R 34 pri prelete Atlantiku, po ktorom sa americké námorníctvo rozhodlo zaviesť vzducholode do výzbroje. Trosky vzducholode R 38 24. augusta 1921 sa uskutočnil štvrtý zo série skúšobných letov. Vzducholoď sa pri prudkom manévrovaní nad mestom Kingston upon Hull roztrhla a potom explodovala. Zo 49 členov posádky prežilo katastrofu len 5 ľudí. V troskách zomrela veľká časť špičkových britských vzducholodných odborníkov, aj americká posádka, ktorá sa počas letu zacvičovala.
Pozri aj  Vzducholoď Vystužená vzducholoď
STS-36 bola misia raketoplánu Atlantis . Celkovo išlo o 34. misiu raketoplánu do vesmíru a 6. pre Atlantis . Cieľom letu bola doprava materiálu pre americké ministerstvo obrany.
Cieľ letu Misia STS-83 mala byť plne venovaná experimentom a pozorovaniam v miktogravitácii. V nákladovom priestore raketoplánu sa nachádzalo laboratórium Spacelab MSL-1 ( M icrogravity S cience L aboratory). Spacelab s orbiterom spájal dlhý prechodový tunel, v nákladovom priestore bola tiež prechodová komora ATA ( A irlock T unnel A dapter). Na pravoboku sa nachádzalo zariadenie CRYOFD ( Cry ogenic F lexible D iode). Na obytnej palube bol umiestnený ešte manipulačný box pre materiálové experimenty a amatérska vysielačka SAREX II ( S huttle A mateur R adio Ex periment). Posádka mala vykonať celkove 33 experimentov zameraných na skúmanie správania sa najrôznejších materiálov a tekutín v stave beztiaže, procesy horenia v stave beztiaže a testovanie niektorých zariadení a postupov pre Medzinárodnú vesmírnu stanicu. Na palube bol tiež skleník s 50-timi rastlinami, v ktorom mali byť skúmané možnosti pestovania potravín vo vesmíre.
Posádka  Brent Jett (4), veliteľ Christopher Ferguson (1), pilot Joseph Tanner (4), letový špecialista Daniel Burbank (2), letový špecialista Heidemarie Stefanyshyn-Piperová (1), letový špecialista Steve MacLean (2), letový špecialista - CSA (Kanada) (v zátvorkách je uvedený celkový počet letov do vesmíru vrátane tejto misie).
Typy vzducholodí Parseval PL19, 1914 Nevystužená vzducholoď ( Parseval alebo blimp ) – bez pevnej kostry Polovystužená vzducholoď – s pevným kýlom Vystužená vzducholoď ( Zeppelin ) – s pevnou kostrou
Posádka  T. Kenneth Mattingly, Jr (2) - Veliteľ Henry W. Hartsfield (1) - Pilot V zátvorkách je uvedený celkový počet letov do vesmíru vrátane tejto misie.
Posádka  Michael L. Coats (3) – veliteľ L. Blaine Hammond, Jr. (1) – pilot Gregory J. Harbaugh (1) – prvý letový špecialista Donald R. McMonagle (1) – druhý letový špecialista Guion S. Bluford, Jr. (3) – tretí letový špecialista Charles L. Veach (1) – štvrtý letový špecialista Richard J. Hieb (1) – piaty letový špecialista V zátvorkách je uvedený celkový počet letov do vesmíru vrátane tejto misie.
Posádka  Sidney Gutierrez (2), veliteľ Kevin Chilton (2), pilot Linda Godwinová (2), veliteľ užitočného zaťaženia Jerome Apt (3), letový špecialista 2 Michael Clifford (2), letový špecialista 3 Thomas David Jones (1), letový špecialista 4 V zátvorkách je uvedený celkový počet letov do vesmíru vrátane tejto misie.
Misia STS-2 raketoplánu Columbia , ktorá odštartovala 12. novembra 1981, bola druhá misia v rámci programu Space Shuttle americkej NASA. Bolo to vôbec po prvýkrát, čo sa do vesmíru dostal pilotovaný dopravný prostriedok po druhýkrát. Predtým to bola iba nepilotovaná loď Gemini 2, ktorej suborbitálna kapsula bola po nevyhnutnej oprave použitá v inom nepilotovanom lete pre program Manned Orbiting Laboratory.
Opis misie Išlo o 14. pilotovaný let k Medzinárodnej vesmírnej stanici. Na palube pristál vesmírny turista Mark Shuttleworth.
Odklady štartu Prvý plánovaný dátum štartu bol 6. október 1997, ten sa však nepodarilo dodržať pre poruchu klimatizačného zariadenia na module Huygens. Následné poškodenie ochrannej fólie puzdra zapríčinilo týždenný odklad. ďalší plánovaný dátum štartu bol 13. október, ale tentoraz štartu zabránilo nepriaznivé počasie na myse Canaveral.
Zaujímavosti  Francúzske vojenské letectvo a námorníctvo zakúpilo taktiež civilné N 262. Montáž strojov sa robila v Bourges. Frégate mohol vo vzduchu zostať až 11 hodín
Príčiny havárie Detail kyslíkovej nádrže číslo 2 Z opisu priebehu letu vyplýva, že príčinou nehody bola kyslíková nádrž číslo 2. Vyšetrovanie, ktoré nasledovalo po úspešnom pristátí Apolla 13, zistilo, že k nehode viedlo náhodné zreťazenie niekoľkých udalostí. Dodávateľom veliteľského a servisného modulu bola spoločnosť North American Rockwell, subdodávateľom kyslíkových nádrží potom spoločnosť Beech Aircraft Corporation. Podľa špecifikácií, ktoré North American Rockwell vydala v roku 1962, malo byť elektrické zariadenie nádrže (najmä vykurovacie telesá s termostatickými regulátormi a motory poháňajúce vrtule na premiešavanie kvapalného paliva) napájané z jednosmernej sústavy veliteľského modulu s napätím 28 V. V roku 1965 vydala North American Rockwell zmenu špecifikácie, podľa ktorej malo byť elektrické zariadenie kyslíkových nádrží v čase, keď sa raketa nachádza na štartovacej rampe, napájané jednosmerným napätím 65 V. To malo skrátiť dobu potrebnú na plnenie a natlakovanie nádrží. Beech Aircraft Corporation objednala termostatické spínače, ktorých účelom bolo regulovať teplotu vo vnútri nádrží, podľa pôvodnej špecifikácie. Do nádrží tak boli montované termostaty navrhnuté pre pôvodné napätie siete 28 V. Táto chyba by sama o sebe haváriu nespôsobila, lebo za normálnych okolností sa vykurovacie telesá zapínali vždy len krátkodobo. Preto predchádzajúce lety lodí Apollo prebehli úspešne, hoci termostaty ich kyslíkových nádrží boli takisto poddimenzované. V prípade Apolla 13 však nasledovali ďalšie udalosti, ktoré v konečnom efekte viedli k havárii. Kyslíková nádrž číslo 2 Apolla 13 bola pôvodne určená pre let Apolla 10. Počas prípravy letu Apolla 10 však došlo k jej pádu z výšky niekoľkých centimetrov. Do Apolla 10 preto bola pre istotu zabudovaná náhradná nádrž a pôvodná bola odoslaná na inšpekciu. Inšpekcia žiadne poškodenie nádrže nezistila, a tak bola namontovaná do servisného modulu Apolla 13. Pri náraze však bolo zrejme poškodené plniace/vypúšťacie potrubie vnútri nádrže. To sa prejavilo počas prípravy štartu Apolla 13, keď nebolo možné po skúšobnom naplnení kvapalným kyslíkom nádrž vyprázdniť. Vyprázdnenie sa normálne vykonávalo tak, že sa do nádrže vháňal plynný kyslík, ktorý mal vytlačiť kvapalný kyslík von. Keď sa nedarilo nádrž vyprázdniť, padlo rozhodnutie zapnúť vykurovacie telesá vo vnútri nádrže, a tým napomôcť vyprázdneniu nádrže. Pri dlhodobom zaťažení termostatu napätím 65 V sa však jeho kontakty spiekli a termostat prestal vypínať. Keby v tom čase niekto analyzoval údaje o prúde tečúcom vykurovacím telesom, zistil by, že je neprerušovaný, z čoho by bolo možné vydedukovať, že termostat riadne nefunguje. Termostat mal zabezpečiť, že teplota vo vnútri nádrže nepresiahne asi 27 °C. Jeho porucha však spôsobila, že pri vyprázdňovaní nádrže dosahovala teplota viac ako 500 °C. Tak vysoká teplota poškodila teflonovú izoláciu napájania motorov premiešavacích vrtúľ, takže keď posádka počas letu zapla na pokyn zo Zeme premiešavanie paliva, došlo ku skratu a následnému výbuchu.
Posádka  Frank L. Culbertson, Jr. (2) veliteľ William F. Readdy (2) pilot James H. Newman Ph.D. (1) prvý letový špecialista 1 Daniel W. Bursch (1) letový špecialista 2 Carl E. Walz (1) letový špecialista 3 V zátvorkách je uvedený celkový počet letov do vesmíru vrátane tejto misie.
História Prvý teoretický návrh ovládateľnej vzducholode pochádza z roku 1783 (kedy vzlietol prvý balón bratov Montgolfiérovcov). Vytvoril ho Jean-Baptiste-Marie Meusnier. V tom čase bola jej stavba nerealizovateľná kvôli neexistencii vhodného motora. Predpokladaný objem nosného plynu bol 76 000 m3. Po prvýkrát navrhoval na udržanie tvaru vzducholode použiť balonety vnútri nosného telesa. Prvú skutočne fungujúcu vzducholoď zostrojil až v roku 1852 Henri Giffard. Bola dlhá takmer 50 m. Vybavil ju ľahkým parným strojom vlastnej konštrukcie (hmotnosť parného stroja bola 150 kg a výkon necelých 2,21 kW, motor poháňal trojlistú vrtuľu s priemerom takmer 4 m), ale bola riaditeľná len za úplného bezvetria. Dosiahla rýchlosť takmer 23,3 km/h. Ďalším krokom vpred bola vzducholoď La France , ktorá bola poháňaná elektromotorom, vzlietla roku 1884 a bola prvou, ktorá bola schopná vrátiť sa aj proti slabému vetru. V roku 1897 vzlietla prvá vzducholoď, poháňaná spaľovacím motorom. Bohužiaľ vyšľahnutý plameň z motora spôsobil jej požiar a smrť vynálezcu a posádky. V tom istom roku sa vzniesla aj unikátna celokovová (hliníková) vzducholoď továrnika Davida Schwarza. Onedlho po štarte ale havarovala vinou neskúseného pilota. Ďalšia história je spojená predovšetkým s nemeckým grófom Ferdinandom von Zeppelin. Inšpiroval sa úspechmi aj nezdarmi svojich predchodcov. Využil predovšetkým Schwarzovho nápadu využitia hliníkovej kostry. Prvý úspešný let jeho 127 metrov dlhej vystuženej vzducholode LZ 1 sa konal 17. októbra 1901 nad Bodamským jazerom. Pred prvou svetovou vojnou boli vzducholode ďalej zdokonaľované. Od roku 1910 sa začali používať aj v civilnej leteckej preprave. V prvej svetovej vojne sa stali vzducholode smutne známe ako prvé diaľkové bombardéry. Počas vojny ale došlo k takému zdokonaleniu lietadiel ťažších ako vzduch, že sa vzducholode stali na tento účel bezcennými. Po vojne vývoj vzducholodí pokračoval ďalej. 2. júla 1919 vyštartovala britská vzducholoď R 34 na prvý úspešný prelet Atlantiku. To podnietilo nadšenie pre stavbu ďalších vzducholodí, ktoré ale trocha ochablo po sérii katastrof v Spojenom kráľovstve a USA. Vzducholode boli využívané aj na vedecký výskum. Pripomeňme aspoň výpravy Umberta Nobileho vo vzducholodiach Norge (20. mája 1926 dosiahol severný pól) a Italia (stroskotala 25. mája 1928 pri návrate zo severného pólu; na palube bol aj český fyzik František Běhounek). V tridsiatych rokoch 20. storočia bolo postavených niekoľko obrích vzducholodí, najúspešnejšia z nich bola vzducholoď Graf Zeppelin . Prakticky až do začiatku 2. svetovej vojny zabezpečovala transatlantickú dopravu a podnikla mnoho výskumných a propagačných letov. Za koniec éry vzducholodí sa považuje katastrofa vzducholode Hindenburg 6. mája 1937. Počas 2. svetovej vojny boli ešte vzducholode používané na protiponorkové hliadkovanie, ale ich význam postupne upadal. V súčasnosti sú používané prakticky len na propagačné účely, ale niektoré spoločnosti plánujú využitie moderných vzducholodí aj na prepravu.
Malá moderná vzducholoď Vzducholoď nad Manhatanom, 1933 Vzducholoď je lietajúci dopravný prostriedok ľahší ako vzduch. Na rozdiel od balóna má zvyčajne cigarový tvar, a je vybavená pohonom, ktorý jej umožňuje cielený horizontálny pohyb.
Technické údaje  Kapacita: 134 pasažierov Dĺžka: 38,80 m Výška: 8,92 m Rozpätie krídel: 28,47 m Váha: prázdne: 31 071 kgnaložené: 54 900 kg Rýchlosť: 811 km/h Dolet: 3 815 km
Špecifikácie  Technické údaje Posádka: 1 pilot Užitočná záťaž: 7 pasažieri Priemer rotora: Dĺžka trupu: Výška: Objem kabíny: Prázdna hmotnosť: Užitočné zaťaženie: Maximálna vzletová hmotnosť: Pohonná jednotka: 2× turbohriadeľový motor Pratt & Whitney Canada PW207D1 s výkonom 820 kW Výkony Maximálna rýchlosť: /h Dostup: Dolet:
Parametre vzducholode  dĺžka objem (podľa iných zdrojov alebo ) vodíka v 14 plynových oddieloch prázdná hmotnosť 46 t maximálna rýchlosť /h motory 6x Sunbeam-Cossack po 260 kW R 38
Konštrukcia<ref name="airvectors"/> Alpha Jet nigérijských vzdušných síl Alpha Jet je malé a ľahké lietadlo s krídlami umiestnenými v hornej časti trupu. Na nábežnej hrane krídel bol použitý tzv. "psí zub", čo je zárez, ktorý zlepšuje aerodynamické vlastnosti lietadla pri vzlete a pristátí. Krídla majú veľké Fowlerove klapky a po oboch stranách trupu pred chvostovými plochami sú brzdiace klapky. To účinne zvyšuje vztlak pri pristátí v malých rýchlostiach. Trojbodový podvozok tvorí predná podvozková noha, ktorá sa zaťahuje dozadu a nohy hlavného podvozku, ktoré sa zaťahujú do gondol motorov. V gondolách v spodnej časti trupu sú umiestnené dva prúdové motory SNECMA Turbomeca Larzac 04-C5 s ťahom 13,24 kN. Stroje Luftwaffe boli neskôr modernizované variantom Larzac 04-C20 s ťahom 14,12 kN. Kabína má tandemové usporiadanie sedadiel a dva samostatné prekryty. Zadné sedadlo sa nachádza vo vyššej polohe, čo umožňuje inštruktorovi mať smerom vpred dobrý výhľad. Francúzsky Alpha Jet E bol vybavený vystreľovacími sedadlami Martin Baker AJRM4, zatiaľ čo nemecký Alpha Jet A mal sedadlá UPC/Stencel S-III-F3. Francúzske lietadlá mali len základné avionické vybavenie, zatiaľ čo nemecké stroje disponovali pomerne sofistikovaným navigačno-bojovým systémom. Ten pozostával z inerciálneho navigačného systému Lear-Siegler, dopplerovského navigačného systému Litton a head-up displeja Kaiser/VDO.
Technické údaje  Posádka: 2 Dĺžka: 8,38 m Rozpätie krídel: 15,86 m Hmotnosť: prázdna: 952 kgvzletová: 1 272 kg Rýchlosť: 109 km/h Dolet: 518 km Stúpavosť: 3,56 m/s
Táto polovystužená vzducholoď plnená vodíkom mala dĺžku 33 m, priemer 6 m a objem 622 m3. Dvojlistovú vrtuľu poháňal motor Bouchet s výkonom 14,7 kW. Podlhovastú gondolu niesli oceľové struny. 19. októbra 1901 Santos-Dumont uskutočnil pokus o získanie Deutschovej ceny. Eiffelovu vežu sa mu obletieť podarilo, pri návrate mu však začal vynechávať motor. Albertovi sa podarilo akrobatickým spôsobom preliezť k motoru. Posunutie ťažiska pri vylaďovaní motora však vzducholoď naklonilo o približne 45 stupňov. Pilot sa včas vrátil a vzducholoď vyrovnal. Celá operácia spôsobila isté oneskorenie, Alberto však preletel nad cieľovou čiarou v čase 29 minút 31 sekúnd a po jednom oblete nad jasajúcim publikom pristál. Oficiálna časomiera sa tak zastavila na 30 minúte 40 sekunde. Po dlhých jednaniach na schôdzi aeroklubu bola 4. novembra cena Santos-Dumontovi priznaná. Ten rozdelil polovicu výhry spolupracovníkom a zvyšok venoval na humanitné účely.
Ocenenia Gustav Alexander Eiffel dostal veľa rôznych vyznamenaní. V roku 1889 bol zvolený do Akadémie vied. Výsledky svojich mechanických výpočtov a experimentálneho pátrania uložil v početných pamätných spisoch (Mémoire présenté à l appui du projet définitif du viaduc de Garabit. 1889, Conférence de G. Eiffel sur la tour de 300 mètres. 1889 a iné).
Náramkové hodinky Prvé náramkové hodinky skonštruoval v roku 1868 Patek Philippe. Santos-Dumont však zohral istú rolu v ich popularizácii. Do začiatku 20. storočia ich nosili výlučne ženy, muži preferovali vreckové hodinky. Počas oslavy výhry Deutsch Prize v reštaurácii Maxim sa Alberto posťažoval priateľovi Louisovi Cartierovi na obťažnosť kontroly času počas letu a spýtal sa či nepozná alternatívu k vreckovým hodinkám, ktorá by mu uvolnila ruky. Cartier prišiel s riešením - hodinkami na koženom remeni s malou prackou, ktoré sa dali upevniť na ruku. Louis Cartier začal v roku 1911 ako prvý výrobu náramkových hodiniek určených pre pánov. Santos-Dumont potom už nevzlietol bez svojich náramkových hodiniek, ktoré používal pri kontrole svojich rekordných letov. Jeho hodinky boli v roku 1979 vystavené v Paris Air Museum vedľa lietadla Demoiselle .
Dejiny Tento najstarší gondolový most na svete bol postavený v roku 1893, jeho konštruktérom bol Alberto Palacio, jeden zo žiakov Gustava Eiffela. Most umožnil spojenie oboch brehov bez toho, aby bol prístav v Bilbau odrezaný od spojenia s morom, zároveň ušetril budovanie nákladných nájazdových rámp, ktoré by boli potrebné v prípade klasického mosta. Jediné prerušenie prevádzky nastalo počas španielskej občianskej vojny: 17. júna 1937 bola horná časť mosta poškodená výbuchom nálože dynamitu, ktorý sem umiestnila republikánska ženijná jednotka, aby zabránila postupu frankistov cez rieku Nervión. Alberto Palacio, ktorý zomrel o dva roky neskôr, tak mohol sledovať zo svojho domu v Portugalete zničenie svojho majstrovského diela. Most bol 13. júla 2006 zapísaný na zoznam svetového dedičstva UNESCO.
Dejiny Francúzsky policajný dôstojník Alphonse Bertillon v roku 1879 vyvinul obrazové štandardy a systém frontálne-profilových fotografií, ktorých hlavným cieľom bola vernosť skutočnosti. Založil antropometriu a použil ju prvýkrát pre identifikáciu páchateľov. Niektoré jeho inovácie ako štandardizované fotografovanie páchateľov alebo systematické spracovanie fotografií miesta zločinu sa používajú v policajnej práci dodnes. Jeho objav nepriamo viedol k vynálezu legitimačnej fotografie a neskôr i k legitimácii. Po katastrofe mosta Tay Bridge z 28. decembra 1879, sa stala veľmi známou spoločnosť škótskeho fotografa Jamesa Valentina, keď bol poverený zaobstarať fotografickú dokumentáciu zvyškov mosta pre vyšetrovací súd. Zaznamenal viac ako 50 vysoko kvalitných fotografií trosiek, ktoré využili na súde svedkovia pri poskytovaní svedectva. Snímky boli následne predávané po celej krajine ako pohľadnice. Fotografie boli tiež v poslednej dobe (2003) opätovne preskúmané za použitia digitálnych metód, aby sa ukázalo, prečo sa most zrútil.
Pozri aj  Zoznam 72 mien vedcov na Eiffelovej veži
ei Eiffelova veža · Einsteinova veža · Eishalle Deutweg
Umiestnenie nápisov na veži Konštruktér Alexandre Gustave Eiffel, dal na Eiffelovu vežu napísať mená 72 vedcov ako uznanie a pripomienku toho, že bez ich teoretických aj praktických príspevkov vede by jej vybudovanie nebolo možné. Toto Eiffelovo gesto malo vyjadriť jeho uznanie vede. Minimálne 34 ľudí z tohto zoznamu sú odborníci z technických oborov. Väčšina z nich bola členmi Francúzskej akadémie vied. Okrem Švajčiara Bregueta a rodáka z Talianska Sturma ide o francúzskych vedcov, vynálezcov a konštruktérov. Mená sú umiestnené na všetkých štyroch stranách veže na oceľovej konštrukcii balkónu medzi oblúkmi a prvou plošinou. Na začiatku 20. storočia boli mená pri natieraní veže zatreté farbou, v rokoch 19861987 boli všetky mená pri renovácii, ktorú vykonala Société nouvelle d exploitation de la tour Eiffel (SNTE), opäť zviditeľnené. Zoznam bol kritizovaný pre vylúčenie Sophie Germainovej, známej francúzskej matematičky, bez ktorej základov teórie pružnosti by nebolo postavenie veže takto konštruovanej vôbec možné. Životopisec Sophie Germainovej John Augustine Zahm (píšucí pod pseudonymom H. J. Mozans) predpokladal, že bola zo zoznamu vylúčená len preto, že bola žena.
Dejiny Veža bola postavená v rokoch 1887 až 1889 Eiffelovou firmou Gustave Eiffel & Cie pri príležitosti storočného jubilea Francúzskej revolúcie pre Svetovú výstavu. Architektom nebol Gustave Eiffel ale Stephen Sauvestre, ktorý navrhol túto vežu na objednávku Švajčiara Maurice Koechlina. Ten spolu s Emilom Nouguierom vytvoril aj prvé náčrty. Stavebné náklady Eiffelovej veže dosiahli presne 7 739 401 frankov a 31 centimov a boli tak asi o jeden milión frankov vyššie ako odhad Gustava Eiffela. V posledných piatich mesiacoch roku jej otvorenia (1889) navštívilo ale novú atrakciu 1,9 milióna ľudí, čím sa do konca roka vrátili už tri štvrtiny celkových nákladov. Týmto sa stala Eiffelova veža výnosným podnikom. left|stavba Eiffelovej veže, júl 1888 3000 kovorobotníkov zložilo 18038 predpripravených jednotlivých železných dielov s 2,5 miliónmi nitov iba za 26 mesiacov. S ohľadom na vtedajšie bezpečnostné predpisy je pozoruhodné, že počas výstavby nedošlo k žiadnym smrteľným úrazom. Eiffelova veža narazila na odpor parížskeho obyvateľstva, ktoré ju považovalo za poškvrnu. Vo zvyšku Francúzska zväčša nechápali toto vzrušenie hlavného mesta. Pobúrení umelci ju nazvali „tragickou pouličnou lampou“ a vnímali „pochmúrny továrenský komín“ ako zneuctenie Paríža. V umeleckých a literárnych kruhoch sa uskutočňovali kampane, v ktorých sa dokonca vyrábali letáky podpísané mnohými známymi umelcami. Dnes ale všeobecne platí Eiffelova veža ako jeden z najkrajších príkladov architektúry sveta. Medzitým ju aj Parížania láskyplne volajú Železná dáma . Pôvodne mal Eiffel iba 20-ročné povolenie pre vežu; mala sa teda v roku 1909 zbúrať. Keďže sa ale jej výška ukázala ako cenná pre komunikáciu pomocou bezdrôtovej telegrafie, mohla aj naďalej ostať.
Delta II Mars Polar Lander je druhá z amerických kozmických sond vypustených k Marsu v štartovacom okne na pomedzí rokov 1998-1999. Tento malý pristávací modul mal skúmať južný pól Marsu. Niesol so sebou aj dva malé projektily (penetrátory) pomenované Scott a Amundsen , ktoré sa mali zaboriť meter hlboko do marťanskej pôdy a preskúmať ju. Štart prebehol 3. januára 1999. Po opustení zemskej orbity sa vyskytli ťažkosti – automatický orientačný systém nebol schopný sondu správne zorientovať. Technici problém vyriešili. 3. decembra 1999 sonda vstúpila do atmosféry Marsu. Pravdepodobne prečkala zostup vrchnou atmosférou a podľa očakávania následne rozprestrela aj padák, no zrejme predčasne vypla brzdiace motory a roztrieštila sa o povrch Marsu. Už sa nepodarilo nadviazať spojenie ani s ňou, ani s projektilmi, hoci sa o to riadiace stredisko počas januára 2000 pokúšalo.
Priebeh letu Challenger odštartoval z komplexu LC-39 o 12:02 EDT 29. apríla 1985. Bol to druhý let európskeho laboratória Spacelab v plnej funkčnej konfigurácii. Počas letu boli úspešne preverené možnosti Spacelabu. Posádka vytvorila dve smeny, ktoré sa striedali po dvanástich hodinách. Medzi hlavné ciele letu patrili aj biologické experimenty s dvoma opicami a 24 hlodavcami na palube. Posádke počas práce neustále pomáhalo riadiace stredisko v Johnson Space Center v texaskom Houstone. Experimenty sa týkali biochémie, astronómie, atmosférickej fyziky, mechaniky tekutín a materiálnej vedy. Z 15 primárnych experimentov bolo 14 úspešných. Raketoplán pristál na dráhe Edwards AFB o 12:11 EDT 6. mája 1985 po sedemdennom lete.
STS-38 bola misia raketoplánu Atlantis . Celkovo išlo o 37. misiu raketoplánu do vesmíru a 7. pre Atlantis . Cieľom letu bola doprava materiálu pre americké ministerstvo obrany.
Pohon a pancierovanie Pohon zabezpečovalo 9 kotlov Babcock & Wilcox , ktoré poháňali 4 turbíny ktoré na rozdiel od prvej jednotky New Mexico poháňali priamo štyri lodné skrutky s výsledným výkonom 27 500 ks, ktoré premieňali na maximálnu rýchlosť lode 21 u.. Bočný pancierový pás bol hrubý 279 – 203 mm. Paluba bola chránená 152,5 – 76,2 mm pásom. Hlavné delostrelectvo bolo uložené vo vežiach s hrúbkou panciera 457 – 228 mm sekundárne delostrelectvo malo pancierovanie 152 – 76 mm.
Stavba USS South Dakota bola stavaná v lodeniciach Camden v New Jersey, kde bol 5. júla 1939 položený kýl. Loď bola spustená na vodu 7. júna 1941, dokončená a uvedená do služby 20. marca 1942.
Pohon a pancierovanie Pohon zabezpečovalo 9 kotlov Babcock & Wilcox , ktoré poháňali 4 turbíny ktoré následne poháňali elektrické agregáty a tie napájali elektromotory otáčajúc hriadeľmi štyroch lodných skrutiek s výsledným výkonom 27 500 ks, ktoré premieňali na maximálnu rýchlosť lode 21 u.. Pohonom pomocou elektrických agregátov a elektromotorov sa líšila jednotka New Mexico od svojich sesterských lodí Mississippi a Idaho. Bočný pancierový pás bol hrubý 279 – 203 mm. Paluba bola chránená 152,5 - 76,2 mm pásom. Hlavné delostrelectvo bolo uložené vo vežiach s hrúbkou panciera 457 – 228 mm sekundárne delostrelectvo malo pancierovanie 152 – 76 mm.
Pozri aj  David Schwarz Ferdinand von Zeppelin Nevystužená vzducholoď Polovystužená vzducholoď Zoznam vystužených vzducholodí Kategória:Vzducholode
Parametre vzducholode  dĺžka: maximálny priemer telesa: objem: motory: 3 zážihové Maybach 245 HP v samostatných gondolách maximálna rýchlosť: /h Bola to sesterská loď vzducholode Norge, s ktorou uskutočnil Nobile spolu s Amundsenom úspešnú polárnu expedíciu v roku 1926. Oproti Norge mala Italia tenší obal a ďalšie vylepšenia, ktoré mali znížiť hmotnosť kostry a tým zvýšiť množstvo užitočného vybavenia.
Vyznamenania a pocty ;Vyznamenania Medaila Croix de Guerre s vetvičkou dubového lístia Animals in War & Peace Medal of Bravery ;Pocty Cher Ami sa stal doživotným členom Siene slávy poštových holubov.
Športová činnosť Marcelo Torcuato de Alvear bol reprezentantom Argentíny v športovej streľbe, vyhral individuálnu bronzovú a tímovú zlatú medailu na Majstrovstvách sveta v športovej streľbe v roku 1903 v disciplíne 50 metrov pištoľ. Podieľal sa aj na založení Argentínskej streleckej federácie. Už v roku 1901 sa Alvear zúčastnil vôbec prvých automobilových pretekov v Argentíne.
Ocenenia  člen Accademia dei Lincei člen Royal Astronomical Society kráter Abetti na Mesiaci a planétka 2646 Abetti sú pomenované po ňom a jeho synovi.
M  Fernão de Magalhães Jan Marignola Lanzarotto Marocello N ((Niel Armstrong))- prvý vo vesmíre
Životopis Absolvoval taliansku univerzitu Sapienza Università di Roma v odbore fyzika a potom školu skúšobných pilotov Empire Test Pilots School, Boscomb Down, v Spojenom kráľovstve. V rokoch 1978 až 1992 bol testovacím pilotom talianskeho vojenského letectva, od roku 1992 bol zaradený medzi pripravujúcich sa astronautov európskej agentúry ESA. Po svojom lete v raketopláne sa vrátil k pôvodnému povolaniu u letectva. Je ženatý, manželka sa volá Marianne, rodená Merchezová.
Životopis Po vyštudovaní Lycée Condorcet nastúpil ako technický inžinier železnice v St. Germain. Tam sa venoval zlepšovaniu parných rušňov. V roku 1851 si dal patentovať použitie parného stroja pre pohon vzducholode. V roku 1852 zostrojil prvú známu riaditeľnú vzducholoď. 24. septembra 1852 uskutočnil prvý úspešný riadený 27 km dlhý let z Paríža do Élancourtu. V roku 1863 dostal Rad čestnej légie. V roku 1882 spáchal samovraždu kvôli slepote, je pochovaný na Cimetière du Père-Lachaise (21. divízia). Je jedným zo 72 významných mužov, ktorých meno je zapísané na Eiffelovej veži v Paríži..
Kariéra Parašutizmu sa začal venovať vo svojich šestnástich rokoch, svoje zručnosti potom zdokonaľoval v rakúskej armáde. V roku 1988 začal spolupracovať so spoločnosťou Red Bull, vyrábajúcou energetický nápoj rovnakého mena. Po roku 1990 sa začal okrem klasických zoskokov venovať aj BASE jumpingu, pri ktorom sa skáče z rôznych objektov – napríklad budov či útesov. V roku 1999 prekonal svetový rekord v skoku z výškovej budovy, keď zoskočil z mrakodrapu Petronas Towers v Kuala Lumpur. Dokázal bezpečne zoskočiť s padákom z ruky sochy Ježiša Krista v brazílskom Rio de Janeiro. 12. decembra 2007 zoskočil z 91. poschodia v tom čase najvyššej dokončenej stavby sveta - Taipei 101 v Taiwane. V roku 2010 začal spolupracovať so spoločnosťou Red Bull na projekte Red Bull Stratos, ktorého cieľom bolo prekonanie výškového rekordu v zoskoku padákom. Štart bol naplánovaný na 9. októbra 2012, problémy s vetrom ho odsunuli na 14. októbra 2012, kedy sa tiež celý zoskok nakoniec úspešne uskutočnil. Prekonal tri rekordy: najvyššiu dosiahnutú výšku balóna s ľudskou posádkou, skok z najvyššej výšky nad zemským povrchom a najvyššiu dosiahnutú rýchlosť pri voľnom páde (1 357,6 km/h). Padák však otvoril skôr a preto oproti plánom neutvoril štvrtý rekord – v dĺžke voľného pádu. V svojej kariére absolvoval celkovo 2300 zoskokov.
Život  Mladosť a výcvik V roku 1975 absolvoval mexickú univerzitu Universidad de Mexico v odbore strojárstvo a elektrotechnika, potom pokračoval v štúdiách na University of Essex vo Veľkej Británii, tu v odbore telekomunikácií. Školu ukončil v roku 1976, vo Veľkej Británii zostal a pokračoval vo svojom vzdelávaní na University of Birmingham, odbory elektromagnetizmus a radiácia. Doktorát získal roku 1979, vo veku 27 rokov. Vrátil sa do Mexika na Universidad de Mexico a venoval sa tu vedeckej práci. Odtiaľ odišiel na Institut of Electrical Research, Mexico a nakoniec odišiel znova do Európy. Tu zostal ako vedecký pracovník u ESA, ESTEC ( ), Noorwijk v Holandsku. V roku 1983 bol zaradený do výcvikového strediska astronautov NASA a po dvoch rokoch letel do kozmu. Let do vesmíru S raketoplánom Atlantis v novembri 1985 letela sedemčlenná posádka v zložení: Brewster Shaw, Bryan O Connor, Sherwood Spring, Mary Cleaveová, Jerry Ross, Charles Walker a Rodolfo Neri Vela ako elektrotechnik. Počas letu vypustili tri telekomunikačné družice (jedna z nich bola mexická) a bezpečne pristáli na leteckej základni Edwards v Kalifornii. Let bol katalogizovaný v COSPAR 1985-109a. STS-61-B Atlantis (27. november 1985 – 3. december 1985)
Orteigova cena bola finančná prémia, ktorú vypísal v roku 1919 hoteliér z New Yorku Raymond Orteig, pochádzajúci z Francúzska. Jej hodnota bola 25 000 dolárov a mala byť vyplatená prvému letcovi, ktorý nonstop letom preletí Atlantický oceán z New Yorku do Paríža. Pred úspešným letom Charlesa Lindbergha, ktorý nakoniec túto cenu získal, uskutočnilo niekoľko letcov (napríklad Hubert Julian, René Fonck alebo Charles Nungesser) nezávisle od seba pokusné prelety s cieľom získať cenu. Po Lindberghovom lete sa otvorili väčšie možnosti leteckej medzikontinentálnej doprave.
Prvá vzducholoď No.1 mala dĺžku 25 m a mala nevystuženú konštrukciu. Vztlakové teleso malo priemer 3,5 m a objem 186 m3. Toto bolo vložené do balónovej siete, ktorá niesla malý prútený kôš dimenzovaný na neveľkú Albertovu postavu. Pohon zaobstarával motor De Dion Bouton s výkonom 2,6 kW v spojení s 2-listou lopatkovitou vrtuľou s priemerom 1 m. Pozdĺžne ovládanie zabezpečovali pohyblivé závažia na lankách, smer letu malo na starosti malé kormidlo. 20. septembra 1898 uskutočnil Santos-Dumont na vzducholodi pomerne úspešný let, ktorý sa však skončil tvrdým pristátím po úniku vodíka a následnej deformácii nosného telesa. Veľké úspechy konštruktérovi nepriniesli ani ďalšie vzducholode No.2 až No.5.