TUKE-KEMT/reranking-skquad huggingface dataset:
Jazzstep skladby  Grand Unified feat. Kadeem - Music Makes Me Feel This Way DJ Pulse - Planet Funk Carlito & DJ Addiction - Supergrass Roni Size - It s Jazzy Kategória:Subžánre drum and bassu Kategória:Elektronické hudobné žánre
Tradicionál je buď označenie jazzového orchestra hrajúceho neworleanský štýl jazzu z počiatku 20. storočia, alebo skladby v tomto hudobnom štýle. Tradicionál vychádza zo štýlov jazzu dixieland a ragtime.
Jeho tvorbu ovplyvnila najmä činnosť v Jednote mládeže slovenskej. Aj keď sa považuje za štúrovského básnika, do formovania tejto literatúry nijako závažne nezasiahol, pretože tvoriť začal až v porevolučnom období. Pre jeho diela je typický smútok, beznádej a sklamanie, ktoré charakterizovalo porevolučnú literatúru. Vo svojej tvorbe využíval ľudovú slovesnosť a reflexívne piesne. Pre nedostatok publikačných možností uverejňoval svoje diela až v 60. rokoch v almanachu Concordia, v časopise Priateľ školy a literatúry alebo v Sokole, ktorý v tom čase redigoval Pavol Dobšinský. Viacero jeho diel vyšlo až posmrtne v Orle, Národnom Hlásniku či Tatrane. Knižne vydal jeho básne Pavol Dobšinský.
Tvorba Začínal ako redaktor a publicista. Bol redaktorom slovenského časopisu v Juhoslávii Svit a zároveň v ňom uverejňoval svoje recenzie a články o aktuálnych problémoch Slovenska a jeho literatúry. Prvé poviedky mu vyšli v časopise Svit v roku 1934. Do časopisu Náš život prispieval poviedkami aj prekladmi. Vplyv na jeho dielo mali ako jeho otec Ján Čajak, tak i Martin Kukučín, Jozef Gregor Tajovský a ďalší realistickí autori. Okrem románov, poviedok a publicistických diel písal i historické eseje, spomienky a pamäti, často sa venoval i osobám z rodiny či literátom (Janko Čajak, Michal Godra, Janko Kráľ a i.). (Pozn.: Oprava pamäte na pamäti, lebo slovo pamäť sa od nepamäti skloňuje podľa vzoru kosť. Pamäte môže mať iba počítač.)
Životopis Narodil sa v rodine kuchára Mateja Čajaka a jeho manželky Anny rodenej Lanštjakovej, ktorý sa stal neskôr úradníkom na veľkostatku. Vzdelanie získaval v Liptovskom Mikuláši, Rožňave a Levoči a napokon ukončil štúdium na teologickom seminári vo Viedni. Chvíľu pracoval ako pomocný učiteľ, neskôr ako domáci učiteľ v Liptovskom Jáne, kde sa napokon aj stal v roku 1860 farárom. V roku 1866 však ochorel na tuberkulózu a ani nie o rok neskôr zomrel.
Tvorba Svoje prvé literárne diela uverejňoval v študentských časopisoch (Rozvoj, Svojeť). Jeho učiteľské poslanie malo vplyv i na smerovanie jeho vývoja – začal sa venovať literatúre pre deti a mládež, najmä historickým povestiam, románom a poviedkam. Okrem toho tiež napísal niekoľko divadelných hier, básničiek a veršovaniek, no tiež spolu pracoval s rozhlasom a televíziou, pre ktorú písal najmä relácie a scénky pre školskú mládež. Pre rozhlas tiež zdramatizoval román Rodina Rovesných (Ján Čajak) a Dom v stráni (Martin Kukučín).
Ján Čajak ml. , pseudonymy Ján Blatňanský , Ján Svätojánsky a i. ( 18. júl 1897, Selenča, Srbsko – † 3. júl 1982, Bratislava) bol slovenský prozaik, novinár a redaktor, syn prozaika Jána Čajaka a vnuk básnika Janka Čajaka.
Dušan Čajka ( 9. júl 1897, Mošovce – † 4. september 1949, Bardejov) bol slovenský lekár.
Anna Miloslava Čajaková ( 1. jún 1888, Martin, Rakúsko-Uhorsko, dnes Slovensko – † 16. august 1981, Banská Bystrica, ČSSR, dnes Slovensko) bola slovenská kultúrna pracovníčka a spolková funkcionárka, predstaviteľka zahraničného prvého československého odboja. Pôsobila ako krajanská pracovníčka v Chicagu v štáte Illinois v Spojených štátoch, kde spoluzaložila viaceré spolky a organizácie. Pracovala v Evanjelickej jednote, spevokole Lipa a v Slovenskej lige v Amerike. Organizovala rôzne zbierky a slávnosti. Publikovala vo viacerých krajanských časopisoch. Spolu s manželom Jánom Miloslavom Čajakom žili od roku 1919 v Banskej Bystrici. S organizáciou Sokol boli spoluvlastníkmi kina. V roku 1923 vítala v Banskej Bystrici prezidenta Tomáša Garriguea Masaryka. Postupne s manželom adoptovali a vychovali 32 detí, pretože vlastné nemali. Život dožila v Banskej Bystrici u chovanice Márie Lauríkovej. Je pochovaná s manželom v Banskej Bystrici vedľa svojej učiteľky a priateľky Terázie Vansovej.
Juraj Čajda ( 23. december 1844, Dlhé Pole – † 19. február 1913, Martin) bol slovenský publicista, redaktor. Pseudonym: Dlhopoľský, Federov, Ďuro Jeho otec František Čajka, jeho matka Anna rod. Podhradská
Životopis Vzdelanie získal v Petrovci, Sarvaši, Novom Vrbase a Novom Sade, neskôr študoval evanjelickú teológiu v Bratislave a Prešove, vzdelávanie napokon ukončil v Belehrade na Vysokej škole pedagogickej v roku 1925. Pracoval ako profesor slovenčiny a dejepisu na gymnáziu v Petrovci, v roku 1942 sa presťahoval do Budapešti, kde bol redaktorom. Po vojne pracoval na Ministerstve zahraničia ČSR v Budapešti, neskôr na povereníctve informácií. V roku 1949 sa definitívne usadil v Bratislave, kde pracoval ako redaktor, venoval sa publicistike a prekladom z juhoslovanskej literatúry. V roku 1960 odišiel do dôchodku. Dokumentárny film Ján Čajak ml. vyrobila v rámci cyklu Osobnosti náboženského života Slovenská televízia Bratislava v roku 1996 /scenár Ondrej Bartko, réžia Fedor Bartko/.
Dielo  1875 – Básne Janka Čajaka , zbierka básní vydaná P. Dobšinským 1979 – Zrná , súborné dielo
Osobnosti obce  Významní rodáci Ján Čajak ( 1897 – † 1982), slovenský prozaik, novinár a redaktor Vladimir Valent ( 1940), univerzitný profesor pôsobiaci na Belehradskej univerzite Ján Nosál ( 1941 - † 2009), skladateľ, pedagóg, hudobný redaktor v Novosadskom rozhlase, autor prvej slovenskej opery vojvodinských Slovákov Zlatko Kesler ( 1960), stolný tenista, víťaz piatich paralympijských medailí Pôsobili tu Ján Čajak ( 1863 - † 1944), slovenský spisovateľ a prekladateľ
Jozef H. Čajka (vl.m. Jozef Hurtík) ( 12. jún 1911, Žiar nad Hronom - † 1. december 1989, Veľké Uherce) bol rímskokatolícky kňaz, spisovateľ. Pseudonym: J. H. Čajka
Hrob Jána Čajaka a jeho manželky v banskobystrickom evanjelickom cintoríne. Ján Miloslav Čajak ( 1881, Banská Bystrica - † 1972, Banská Bystrica) bol kultúrno-osvetový pracovník. Jeho manželka Anna Miloslava Čajaková
Životopis Narodil sa v rodine štúrovského básnika a evanjelického farára Janka Čajaka a Adely Čajakovej, rodenej Medveckej (sestra Terézie Vansovej), no už ako štvorročnému mu predčasne zomrel otec (na tuberkulózu) a jeho matka sa vydala druhý raz za Pavla Dobšinského. Jeho synom bol Ján Čajak (prozaik, novinár a redaktor). Základné vzdelanie dostal doma, neskôr študoval na gymnáziu v Martine, no keď ho zatvorili, pokračoval vo vzdelávaní na maďarskom gymnáziu v Rimavskej Sobote a nemeckom gymnáziu v Kežmarku. Neskôr študoval aj v Lučenci, Banskej Štiavnici, Bratislave, odkiaľ bol vylúčený pre svoje politické názory. Učiteľské skúšky napokon zložil v roku 1889 v Kláštore pod Znievom. Pracoval v advokátskej kancelárii Petra Jamnického v Pezinku, učil v Liptovskej Kokave, Rajci a v Kráľovej Lehote. V roku 1893 sa natrvalo presťahoval na Dolnú zem do Báčky, neskôr slovenskej obci Selenče a v roku 1899 sa usadil v Petrovci. Tu stál vyše 40 rokov v centre kultúrnych a politických snáh dolnozemských Slovákov. Zaslúžil sa tiež o založenie slovenského gymnázia v Petrovci a v roku 1924 odišiel do dôchodku. Ďalej však pôsobil ako predseda literárneho a národopisného odboru Matice slovenskej v Juhoslávii a aj v pokročilej starobe sledoval politický a kultúrny vývoj na Slovensku.
ča Čajka (dielo) - Čajka Jonathan Livingston - Čarodejnica z Portobella - Čarodejníkov synovec - Časomerný veršový systém - Časopis - Časopis katolického duchovenstva - Časopis pre ženy - Častuška
Čajka môže byť: slovenský názov niektorých rodov z čeľade čajkovité, pozri pod čajkovité malá loďka, najmä kozácka alebo turecká, pozri čajka (loďka) názov drámy A. P. Čechova, pozri Čajka (dielo) priezvisko Dušan Čajka Jozef H. Čajka Luděk Čajka
Charakter hudby Čajkovského hudba patrí do epochy vrcholiaceho dekadentného romantizmu. Symfonické i koncertné skladby sú nasýtené „citovým programom“, až exaltovane poetickou expresiou a melancholickým lyrizmom. Jeho hudba je výrazne melodická, často melancholická s kontrastnou inštrumentáciou a prudkými dramatickými konfliktmi, ktoré badať v neskorších, vyzretejších dielach. Čajkovskij neholdoval ideálom ľudového umenia Mocnej hŕstky (Balakirev, Borodin, Rimskij-Korsakov, Musorgskij, Kjui), predsa jeho hudba navodzuje veľa asociácií s ruským hudobným folklórom. Čajkovskij asimiloval vtedajšie technické výdobytky európskych skladateľov a vytvoril vlastný, osobitý štýl. Bol ovplyvnený „otcom“ ruskej národnej hudby Michailom Ivanovičom Glinkom a Alexandrom Sergejevičom Dargomyžským. Jeho celoživotným vzorom bol Wolfgang Amadeus Mozart, ktorý mal tiež vplyv na jeho tvorbu. Čajkovského balety predstavovali zásadný zlom v chápaní baletnej hudby a ovplyvnili ďalších ruských skladateľov.
Ján Čajda ( 27. január 1840 Veľké Rovné - † 14. október 1919 Kolárovice) bol včelár, ovocinár, pedagóg. Jeho otec Jozef Čajda, jeho matka Karolína rod. Mužiková
Ivan Čajda ( 9. apríl 1921, Martin – † 20. apríl 2000, Martin) bol spisovateľ pre deti a mládež.
Karel Čajánek ( 10. október 1894, Staré Hámry - † 12. apríl 1955, Bratislava) bol lesnícky odborník, drevársky odborník. Jeho otec František Čajánek, jeho matka Jana rod. Drabinová.
Janko Čajak (pseudonym Lohinský) ( 1. január 1830, Paludza – † 4. február 1867, Liptovský Ján) bol slovenský básnik štúrovskej generácie; otec prozaika Jána Čajaka a starý otec prozaika a novinára Jána Čajaka ml.
Život Narodil sa v rodine evanjelického farára v Slavošovciach. Vzdelanie získal na gymnáziu v Rožňave a Miškovci. Od roku 1840 študoval na evanjelickom lýceu v Levoči. V roku 1850 úspešne doštudoval a zložil farársku skúšku. V rokoch 18481849 sa pridal k revolučnej armáde a neskôr sa stal vojakom cisárskeho vojska. V roku 1850 – 1852 pôsobil v Revúcej ako asistent u evanjelického farára a etnografa Samuela Reussa. Vďaka svojmu zamestnávateľovi sa začal venovať zbieraniu a vydávaniu slovenskej ľudovej slovesnosti. Od roku 1852 pracoval ako pomocný redaktor v časopise Slovenské pohľady, neskôr pôsobil ako kaplán, v rokoch 1858 – 1861 ako profesor slovenského jazyka a literatúry v Banskej Štiavnici, a napokon sa usadil v Drienčanoch, kde od roku 1861 pôsobil ako kňaz. Zomrel 22. októbra 1885 na silný zápal pľúc. Oženil sa celkom dvakrát – prvý raz si vzal Paulínu Schmidtovú. Jeho druhou manželkou sa stala Adela Medvecká-Čajaková, vdova po Jankovi Čajakovi a sestra Terézie Vansovej.
Ján Čajak (pseudonymy Aliquis , Ján Drienčanský , Michal Kopanický , Nihil , Pozorovateľ , Starý Hodžov volič , Strýčko Ján a i.) ( 19. december 1863, Liptovský Ján – † 29. máj 1944, Petrovec, Juhoslávia) bol slovenský spisovateľ a prekladateľ.
Dielo Hral divadlo, viedol Združenie evanjelickej mládeže, spieval v Spevokole našim, recitoval, písal básne. Vyjadroval v nich hlbokú nespokojnosť, pocit bezprávia a neslobody: „Slovíčko sloboda má kúzelný, ba dokonca opojný význam, či sa už týka jednotlivca, či národa...“ Verše mu uverejňovali v niektorých časopisoch, najmä Tvorba a Nový rod , tiež v Krmanovom dedičstve. Pokračoval v kraskovsko-lukáčovskej poetickej línii, vplýval naňho Majakovskij. Jeho dielo bolo vydané posmrtne: Odkaz (1946) - básnická zbierka Odpusťte, mamička... (1974) - rukopisná antológia (zostavil Ondrej Sliacky)
Mendel Theben bol synom Menahema Mendela Thebena (zomrel v 1730), ktorý viedol židovskú komunitu v Bratislave (Prešporku). V židovských zdrojoch sa Mendel Theben nazýva manhig ufarnas ham'dina (vodca a predstavený krajiny), čo znamená, že Židia celého kráľovstva ho uznávali ako svojho vodcu. Udržoval blízke vzťahy s dvorom Habsburgovcov a s rakúskou aristokraciou. Svoj vplyv použil na potreby svojich ľudí, osobne cestoval do Viedne, aby intervenoval priamo u cisárovnej Márii Terézii za Židov uväznených za údajné rituálne vraždy kresťanov v dedine Orkuta. Mendel Theben bol obľúbenec cisárovnej napriek jej silnej fóbii zo Židov. Počúvala ho s empatiou.
Abraham Mendel Theben ( pred 1730 – † 1768) bol hlava židovskej obce v Uhorsku. Mendel Theben bol synom Menahema Mendela Thebena (zomrel v 1730), ktorý viedol židovskú komunitu v Bratislave (Prešporku). V židovských zdrojoch sa Mendel Theben nazýva manhig ufarnas ham dina (vodca a predstavený krajiny), čo znamená, že Židia celého kráľovstva ho uznávali ako svojho vodcu. Udržoval blízke vzťahy s dvorom Habsburgovcov a s rakúskou aristokraciou. Svoj vplyv použil na potreby svojich ľudí, osobne cestoval do Viedne, aby intervenoval priamo u cisárovnej Márii Terézii za Židov uväznených za údajné rituálne vraždy kresťanov v dedine Orkuta. Mendel Theben bol obľúbenec cisárovnej napriek jej silnej fóbii zo Židov. Počúvala ho s empatiou. Bol otcom Jakoba Mendela Thebena. Jeho dcéra sa vydala za syna Jonathana Eybeshutza.
Osobný život Bol ženatý tri razy: jeho prvou manželkou sa stala Simone Kahnová s druhou manželkou Jacqueline Lambaovou mal svoje jediné dieťa, dcéru Aube Jeho treťou manželkou sa stala Elisa Clarová Breton bol zapáleným zberateľom umenia, etnografických materiálov a nezvyčajných šperkov. Zaujímal sa obzvlášť o materiály zo severozápadného pobrežia Severnej Ameriky. Keď v roku 1931 musel čeliť finančnej kríze, väčšina jeho zbierky (podľa jeho priateľa Paula Éluarda) predaná v dražbách. Následne obnovil svoju zbierku, ktorú chránili členovia jeho rodiny od jeho smrti až do roku 2003, kedy sa jeho knihy, umenie a etnografické materiály dostali do aukčnej siene Camels Cohen.
Životopis Narodil sa ako syn parochniara. Po skončení gymnázia v Ulme študoval od roku 1756 na univerzite v Halle filozofiu a matematiku. V roku 1760 sa stal profesorom filozofie na Alma Mater Viadrina . Na jeseň 1761 prijal miesto profesora matematiky v Rintelne. V období 1761 až 1762 vyučoval v Berlíne. V Berlína sa zoznámil s Friedrichom Nicolaiom a Mosesom Mendelssohnom. Pod pseudonymom B spolupracoval na Briefe, die neueste Litteratur betreffend , ktoré vychádzali v 24 dieloch v období 1733 až 1765. Asi rok žil vo Francúzsku a pri spiatočnej ceste navštívil Voltaira vo Ferney. Koncom roku 1765 ho gróf Wilhelm Schaumburg-Lippe menoval dvorným radcom. Thomas Abbt zomrel na komplikácie spôsobené hemoroidami. Jeho písomná pozostalosť je uložená v štátnom archíve Bückeburg.
Životopis Narodil sa v londýnskom Kensingtone ako starší syn skladateľa a organistu Williama Lloyda Webbera (1914 – 1982) a huslistky a klaviristky, Jean Hermione (rodenej Johnstone, 1921 – 1993). jeho mladší brat, Julian, je renomovaný hudobník, hráč na violončelo. Už ako deväťročný skomponoval svoje prvé hudobné dielo, šesťdielnu hudobnú suitu. Spolu s bratom a tetou Violou sa pustil do jej realizácie, vo svojom hračkárskom divadle, ktoré postavil spolu s tetou. Neskôr sa stal vlastníkom niekoľkých divadiel vo West Ende. Patrilo k nim napríklad aj londýnske divadlo Palace Thetre. Jeho teta Viola, ktorá bola herečkou, ho často brávala na svoje vystúpenia a umožňovala mu javiskovým výhľadom sledovať divadelný svet. Navzdory všetkým očakávaniam v roku 1964 začal študovať na Oxford University v odbore dejiny umenia, lebo ho zaujímali prehistorické stavby na území Anglicka. Na škole ale vydržal len asi pol roka. Potom sa zoznámil s mladým Timom Riceom a zo školy odišiel. Zapísal sa na The Royal College Of Music v Londýne, kde bol riaditeľom jeho otec, a vyštudoval tu kompozíciu a hudobné dejiny.
Gideon Mantell ( 3. február 1790 – † 10. november 1852) bol anglický geológ, paleontológ a lekár. Jeho pokus o rekonštrukciu života a štruktúry Iguanodona bol na začiatku vedeckého skúmania dinosaurov. V roku 1822 objavil a identifikoval prvý fosílny zub a neskôr celú kostru Iguanodona. Dôležitou bola aj jeho práca o kriede v južnom Anglicku.
Detstvo Narodil sa ako šiesty syn (celkovo mal 7 bratov) v rodine profesora geometrie na Oxfordskej univerzite Harry Baden-Powella. Otec mu zomrel ako trojročnému, potom si ho na starosť vzala matka. Po absolvovaní Rose Hill School v Tunbridge Wells bolo B.-P. udelené štipendium na súkromnej strednej škole Charterhouse school v Godalmingu, grófstvo Surrey. Tam v neďalekých lesoch získaval svoje prvé skúsenosti so stopovaním, lovom a kuchynskou úpravou úlovkov. Ale aj prvé skúsenosti vyzvedača, pretože išlo o činnosť zakázanú a neskôr stíhanú vychovávateľmi. Hral na piáno a violu a vynikajúco kreslil. Počas svojej služby v Indii publikoval kresby tamojšej prírody v britskom magazíne Graphics. Ilustroval všetky svoje príručky – pre vojenských prieskumníkov i skautov. Jeho štýl pripomína kresby amerického spisovateľa, ilustrátora a zálesáka Ernesta Thomsona Setona. Prázdniny trávil väčšinou na lodiach, plachtením a veslovaním so svojimi bratmi.
th Theo H. Florin
John Forbes Nash Jr. ( 13. jún 1928, Bluefield, Západná Virgínia, Spojené štáty† 23. máj 2015, Monroe Township, New Jersey, Spojené štáty) bol americký matematik známy svojou prácou v oblasti teórie hier a diferenciálnej geometrie. Jeho sľubne sa rozvíjajúcu kariéru matematika na takmer tridsať rokov výrazne skomplikovala vážna duševná porucha, napriek tomu zotrval pri svojej práci. V roku 1994 mu bola za prínos k teórii hier udelená Cena Švédskej národnej banky za rozvoj ekonomickej vedy na pamiatku Alfreda Nobela. Spoločne s ním ju získali aj ďalší dvaja matematici, Reinhard Selten a John Harsanyi.
Osobný život V roku 1961 sa oženil s Caroline Tebbs. V roku 1974 sa im narodil syn Christopher. Zomrel na rakovinu v Marie Curie Hospice v Hampsteade v Londýne.
Pamätník Johna Denvera John Denver , vlastným menom Henry John Deutschendorf, Jr , ( 31. december 1943, Roswell, Nové Mexiko, USA – † 12. október 1997 Pacific Grove, Kalifornia) bol americký country/folkový spevák a skladateľ a folkrockový hudobník. Bol jedným z najpopulárnejších umelcov sedemdesiatych rokov, pokiaľ ide o predaj nahrávok. Nahral a vydal okolo 300 piesní, z ktorých približne 200 sám zložil. Piesne ako „Leaving On a Jet Plane“ (1967), „Take Me Home, Country Roads“ (1971), „Rocky Mountain High“ (1972), „Sunshine on My Shoulders“ (1973), „Thank God I m a Country Boy“(1974), „Annie s Song“ (1974) a „Calypso“ (1975) sú známe po celom svete. Denver bol nazývaný "básnikom pre planétu", "syn matky prírody" (odvodené od piesne The Beatles „Mother s Nature Son“, ku ktorej vytvoril cover verziu) a "najlepší priateľ piesne". V roku 1994 publikoval svoju vlastnú autobiografiu Take Me Home . V roku 1996 bol uvedený do skladateľskej siene slávy. Zomrel 12. októbra 1997 vo veku 53 rokov, keď jeho lietadlo Rutan Long-EZ havarovalo a padlo do zálivu Monterey Bay neďaleko mesta Pacific Grove v USA štáte Kalifornia.
História a učenie Theon sa síce stal veľmajstrom Vonkajšieho rádu, ale zdá sa, že okrem svojej počiatočnej úlohy nemal s každodenným životom rádu moc spoločného a ani s jeho edukačnými aktivitami. Pravdepodobne tieto veci prenechal Petrovi Davidsonovi, ktorý bol provinčným veľmajstrom severnej (Škótska) a neskôr aj východnej oblasti (Ameriky). Učenie údajne vychádzalo zo staroegyptskej tradície, čo naznačuje aj v názve zmienený egyptský Luxor, a tiež sa zakladalo na magicko-sexuálnych teóriách P. B. Randolpha, s ktorým rád udržoval kontakt. Randolph ovplyvnil také spoločnosti akými bol napr. Ordo Templi Orientis (O.T.O.). Nie je však známe, či bol jeho súčasťou. V roku 1888, ešte pred vzostupom Hermetického rádu Zlatý úsvit, Hermetické bratstvo z Luxoru bolo jedinou organizáciou, ktorá vyučovala praktický okultizmus západnej tradície. Medzi členmi bolo niekoľko okultistov (napr. Papus, Th. Reuss alebo A. Crowley), spiritualistov a teozofov. Vzťah s Teozofickou spoločnosťou bol na začiatku srdečný a veľa členov jednej organizácie bolo súčasne členom druhej. Neskôr vzájomná väzba zanikla, keď sa rád postavil proti učeniu H. Blavatskej, ktoré bolo založené na východnej tradícii. Davidson sa domnieval, že Blavatská sa ocitla pod vplyvom určitého budhistického rádu. Na oplátku Teozofická spoločnosť zverejnila proces s Thomasom Henrym Burgoynom, sekretárom rádu, autorom spisu The light of Egypt a zakladajúcim členom, súdeným za spreneveru, čím chcela ukázať skazenosť rádu.
George Hugh Gabb ( 1868† 11. august 1948) bol britský analytický chemik a zberateľ starožitného vedeckého vybavenia. Vyštudoval Bishops Hatfield School a chémiu na polytechnickej škole. Pracoval v spoločnosti Welford and Son a neskôr ako nezávislý konzultant. Okolo roku 1885 sa uňho prebudil záujem o dejiny vedy. Patril k jedným z vôbec prvých zberateľov vedeckého vybavenia, pôsobivším v dobe, kedy bola táto činnosť na pokraji záujmu, vďaka čomu sa označoval za „otca vedeckých starožitností“. Podarilo sa mu zhromaždiť a zreštaurovať veľké množstvo významných artefaktov ako napr. astroláb približne z roku 1570, najstarší anglický teodolit (1574) či teleskop z roku 1646. Venoval sa tiež zberateľstvu portrétov osobností vedy, fotografovaniu a patril k skupine vedcov, ktorá sa v rokoch 18961897 venovala experimentom s röntgenovým žiarením, vďaka čomu sa do jeho zbierky zaradili aj viaceré röntgenové snímky (napr. snímka vlastnej ruky z februára 1896). Vroku 1937 Gabbovu zbierku odkúpil James Caird za 10 000 libier šterlingov a následne ju venoval novozaloženému Národnému námornému múzeu. Gabb odkázal ďalšie časti svojej zbierky Múzeu vedy v Londýne, Múzeu dejín vedy Oxfordskej univerzity a Kráľovskej inštitúcii.
h. H.P. Baxxter
V Biblii a židovskej tradícii Sem sa narodil približne okolo päťstých narodenín svojho otca. David Gans vo svojej kronike uvádza, že sa tak stalo v roku 1558 od stvorenia sveta, čo zodpovedá rozmedziu rokov 2203-2204 pred Kr., dva roky po narodení svojho staršieho brata Jafeta . Z Biblie o ňom rovnako ako v prípade Chama a Jafet vieme len to, že so svojimi manželkami, otcom a matkou boli ušetrení skazy pri potope sveta . Po potope prejavil úctu svojmu otcovi tým, že spoločne s Jafetom prikryl jeho nahotu čím dal jasne najavo, že lipne na dodržiavaní siedmich noachidských prikázaní. Inak sa v Biblii jeho meno prakticky nevyskytuje. Podľa biblickej chronológie však Sem prežil mnoho svojich potomkov v nasledujúcich pokoleniach vrátane Abraháma - praotca izraelského národa. Podľa židovskej tradície Sem založil akadémiu, v ktorej učil záujemcov z nasledujúcich generácií tomu, čo sa naučil od svojich otcov, a učil sa u neho ešte aj Abrahámov vnuk Jakub (Jákob) v medziobdobí, ako býval u svojho strýka Labana (Labána) potom, čo utiekol od svojich rodičov pred hnevom svojho brata Ezaua (Ezáva). Židovská tradícia navyše identifikuje Sema s kráľom a kňazom Melchisedekom a tvrdia o ňom, že sa narodil bez predkožky a spĺňal teda základnú podmienku brit mila . Podľa tradície mal tento kňaz dcéru Tamar, s ktorou mal Jakubov syn Juda synou Peresa a Zeracha.
Princípy židovskej viery sú základné teologické princípy, ktoré boli stanovené židovskými rabínmi a učencami s cieľom určiť, v čo musí veriť každý, kto chce byť v súlade s židovskou ortodoxiou. V priebehu židovských dejín sa objavilo niekoľko spôsobov ich stanovovania. Napríklad rabi Josef Albo rozlišoval tri základné princípy, naproti tomu Maimonides (nazývaný tiež Rambam ) je autorom tzv. Trinástich článkov viery .
Trinásť článkov židovskej viery podľa Maimonida Týchto trinásť dogmatických článkov sa nachádza v židovských modlitebných knihách (siduroch) pod názvom Ani ma amin - Verím - podľa úvodnej formuly každého z nich (Ani ma amin be-emuna šlema: Verím dokonalou vierou… ). Toto je ich súhrn: 1. Boh je stvoriteľ a riadi všetko stvorenie. 2. Boh je jediný; jeho bytie nie je ohraničené časom. 3. Boh je netelesný. 4. Boh je prvý a posledný. 5. Modliť sa možno jedine k Bohu. 6. Boh sa zjavuje ľuďom, slová prorokov sú pravdivé. 7. Mojžiš je najväčší z prorokov. 8. Mojžiš získal celú Tóru - tak ako ju máme dnes - na Sinaji od Boha. 9. Tóra nikdy nebude pozmenená ani nahradená iným nariadením. 10. Boh pozná myšlienky a skutky všetkých ľudí. 11. Boh je nanajvýš spravodlivý: odmeňuje tých, ktorí dodržiavajú jeho prikázania a trestá tých, ktorí ich prestupujú. 12. Raz sa nepochybne uskutoční príchod Mesiáša. 13. Mŕtvi budú vzkriesení.
Externé odkazy  Trinásť článkov židovskej viery podľa Maimonida (po hebrejsky a anglicky) Kniha princípov Jozefa Alba (po hebrejsky) Kategória:Judaizmus
Judaistická koncepcia Boha Judaistická predstava o Bohu je, že je to jedna jediná osoba. Trinásť dogmatických článkov židovskej viery podľa Maimonida sa nachádza v židovských modlitebných knihách (siduroch) pod názvom Ani ma amin – Verím – podľa úvodnej formuly každého z nich (Ani ma amin be-emuna šlema: Verím dokonalou vierou…). Podľa nich: :Boh je stvoriteľ a riadi všetko stvorenie. :Boh je jediný; jeho bytie nie je ohraničené časom. :Boh je netelesný. :Boh je prvý a posledný. :Modliť sa možno jedine k Bohu. :Boh sa zjavuje ľuďom, slová prorokov sú pravdivé. :Boh pozná myšlienky a skutky všetkých ľudí. :Boh je nanajvýš spravodlivý – odmeňuje tých, ktorí dodržiavajú jeho prikázania a trestá tých, ktorí ich prestupujú. :Raz sa nepochybne uskutoční príchod Mesiáša. :Mŕtvi budú vzkriesení.
Etymológia Etymológia mena Belzebub je sporná. Opiera sa primárne o výskyty v rôznych zápisoch Biblie. Význam hebrejského zápisu mena (Ba‘al Zebúb iný prepis prvého slova: Baal; iné prepisy druhého slova: Zəbúb, Zəvúv, Zvúv, Zvuv) nie je istý. Pri gréckom zápise mena nie je isté ani to, ktorá z viacerých známych verzií gréckeho zápisu mena (Beelzeboub iný prepis:Beelzebúb, Beelzeboul iný prepis:Beelzebúl, Baal myian a podobne) je prvotná a ktoré sú len jej skomoleniny (predovšetkým tu ide o to, či je v pôvodnom tvare na konci slova -b alebo -l). Okrem toho nie je úplne isté ani to, či v Starom a Novom zákone ide o tú istú bytosť. Pravdepodobné je, že časť "bel" je pôvodné kanaanske/hebrejské slovo "baal", ktoré tu (a aj inde) znamená pán (resp. boh nejakého mesta), ale môže sa myslieť aj špecifickejšie Baal ako hlavný kanaansky boh. Celé meno Belzebub (Belzebul, Baal-zebúb atď.) mohlo potom pôvodne podľa rôznych výkladov znamenať: "pán (nebeského) obydlia", "pán vysokého domu" (týka sa primárne tvaru zakončeného na -l), "pán vznešenosti", "vznešený pán" (týka sa primárne tvaru zakončeného na -l), "pán múch" (týka sa primárne tvaru zakončeného na -b; pánom múch sa asi myslí buď boh ich odháňania, teda boh liečenia, alebo mohlo ísť o vedomú posmešnú skomoleninu pôvodného mena pán nebeského obydlia či iného), "pán (kopy) hnoja", "pán špiny" (takto napr. v rabínskych textoch), "knieža Baal", "pán/knieža podsvetia".
Pozri aj  Staroveké dejiny Židov Biblická archeológia
Osobný život Je ženatý, má dve deti.
Ernst Karl Abbe ( 23. január 1840, Eisenach – † 14. január 1905, Jena) bol nemecký fyzik, astronóm a sociálny reformátor. Bol profesor fyziky na univerzite v Jene, neskôr zamestnanec a od roku 1888 majiteľ spoločnosti Zeiss-Werke (dnešný Carl Zeiss AG), kde zaviedol 8-hodinový pracovný čas. Zaoberal sa predovšetkým optikou, kde je autorom viacerých priekopníckych zariadení a objavov, ktoré nesú jeho meno: Abbeho komparátor Abbeho kondenzor Abbeho refraktometer Abbeho číslo Abbeho teória mikroskopu (1873) V roku 1866 vyvinul apochromatické objektívy (apochromát). Na jeho počesť udeľuje Nadácia Karla Zeissa Abbeho medailu.
Rodinné väzby Okrem historicky známej osobnosti Hansa von Huttena bol Ulrich von Hutten rodinne prepojený s nemeckým dobrodruhom Philippom von Hutten.
Pôvod Podľa J. Tibenského: hoci vyrastal v maďarskom prostredí a maďarsky aj cítil, po svojich predkoch bol nesporne slovenského pôvodu, narodil sa na území dnešného Slovenska, v Zemnom (okres Nové Zámky) a navyše začas účinkoval v Bratislave .
Krátky životopis Narodil sa v rodine železničného inžiniera. Rodičia sa postarali o jeho vzdelanie a výučbu cudzích jazykov. Navštevoval piaristické gymnázium v Temešvári a v Budapešťi a po jeho dokončení študoval geografiu a geológiu na univerzite vo Viedni. V roku 1884 sa oženil s dcérou bohatého bankára Paulinou Steinbergovou. Narodili sa im dve deti, Mária a Ivan. Počas života sa zasadzoval za ochranu prírody a vyzýval úrady na vytvorenie uhorského národného parku. V roku 1872 sa podieľal na založení Maďarskej geografickej spoločnosti a bol jej členom až do svojej smrti. Stal sa členom korešpondentom Maďarskej akadémie vied a členom zahraničných zemepisných spoločností. Podieľal sa na založení Uhorského karpatského spolku, bol členom londýnskej Royal Geographical Society (Kráľovskej geografickej spoločnosti), talianskeho Alpínskeho klubu a mnohých iných. Bol ocenený mnohými vysokými štátnymi vyznamenaniami. Bol poctený čestným doktorátom na univerzite v Kluži. Bol autorom mnohých geografických štúdií a publikácií. Fotografie a zbierku hornín venoval maďarskému Kráľovskému geologickému ústavu a maďarskému Národnému múzeu.
Životopis Celým menom sa volal Moritz Markus Moses Sonnenfeld. Spoločník Jakuba Singera, majiteľa tlačiarne v Banskej Bystrici (1894-1897). Majiteľ tlačiarne Hungária (1897-1919), ktorá neskôr existovala v Banskej Bystrici pod menom vlastníka, nakoniec pod názvom Slovan (1929-1935). Mal obchod s knihami a papierom na Hornej ul. v Banskej Bystrici.
Život Narodil sa v zámožnej rodine. Žil vo svojej vile a podľa jednej správy sa utopil pri kúpaní.
Prax Pracoval s Maxom Ferstelom. V rokoch 1907 až 1961 bol jeho partnerom Hans Jaksch v ich architektonickej kancelárii Theiss & Jaksch vo Viedni. Theiss & Jaksch často vyhrávali súťaže a stali sa známymi cez veľkú škálu zákaziek pre kancelárske a sakrálne stavby ešte pred 1. svetovou vojnou. V medzivojnovom období navrhovali hlavne obytné sídla pre Viedenskú mestskú samosprávu. Koncom 20. rokov sa obrátili k modernejšiemu štýlu s výškovými budovami v prvej obytnej štvrti Viedne (Herrengasse, 1931-1933). Počas Národno sociálneho obdobia postavili niekoľko mliekární, po roku 1945 navrhli typické výklady a interiérový nábytok obchodov Palmers group.
Božstvá starovekého Egypta boli nadprirodzené bytosti uctievané v starovekom Egypte. Staroegyptský panteón zahŕňal väčší počet bytostí – bohyne, bohov, polobohov a démonov. Starší bádatelia v raných obdobiach egyptológie, medzi nimi napr. E. A. Wallis Budge usudzovali podľa vývoja náboženských predstáv hlavne z Novej ríše, že staroegyptské náboženstvo bolo vo svojej podstate monoteistické. Iní, ako napr. W. M. Flinders Petrie, ho zase pokladali za polyteistické. Erik Hornung odporúča termín henoteizmus , t. j. bohoslužba jednému bohu ale nie jedinému, ktorý asi najlepšie vystihuje pôsob akým starí Egypťania chápali svoje božstvá a narábali s nimi.
Známi nositelia Pozri v článku Friedman.
Významní bádatelia  Friedrich Karl Dörner Theresa Goell Osman Hamdi Bey Karl Humann Otto Puchstein Karl Sester
Život Náboženský reformátor a zakladateľ hlavného mesta Achetaton. Bol to „faraón revolucionár“, „kacírsky kráľ“ a „ chorobný fanatik“. Nebol ani vojak, ani diplomat a už vôbec nie básnik. Toto sú len niektoré jeho charakteristické črty z pera súčasných historikov. Na trón nastúpil po smrti Amenhotepa III. Celým menom sa volal Nefercheprure Vaenre Amenhotep. Do dejín však nevošiel ako Amenhotep IV., lebo v šiestom roku vlády sa tohto mena vzdal. Znamenalo totiž „Amón je spokojný“, ale Achnaton s tým nebol spokojný. Achnaton nakoniec uprel Amónovi aj božstvo a aj ostatným bohom s výnimkou Atona. Dal aj postaviť nové hlavné mesto Achetaton (Atonov obzor). Stál presne medzi Mennoferom (Memfidou) a Vesetom (Tébami). Dal si tam postaviť chrámy, paláce, oltáre a všetko ostatné. Toto utrácanie by sa dalo označiť za „faraónske“. Dnes sa toto územie volá el-Amarna. Achnaton „zaviedol kult Atona“ aj keď loď kráľovnej Teje sa volala „Aton žiari“. Thutmose IV. sa usiloval s podporou kultu Atona nábožensky zjednotiť obyvateľstvo etnicky rôznorodej Egyptskej veľríše. Sám Achnaton bol pred nástupom na trón Atonovým veľkňazom. O motívoch tejto reformy či revolúcie nezanechal Achnaton správu. Achnaton zaútočil na mocenské centrum, ktoré predstavoval Amónov chrám vo Wesete. Pod Amónovými štandardami oslobodili vasetskí králi Egypt spod nadvlády Hyksósov. Venovali mu preto podiel na vojnovej koristi, zväčšovali a zvelebovali jeho chrámy, obdarúvali ho pozemkami a otrokmi. Keďže Amónov majetok a na ostatných bohov sa darovalo menej, kňazi boli nahnevaní. Kňazi išli až tak ďaleko, že vyhlásili, že moc kráľa závisí od Amóna, čiže od nich. A preto sa chcel Achnaton zbaviť Amóna a spravil to veľmi jednoducho a zároveň geniálne: zobral im majetok a zrušil im Amóna. Po víťazstve sa utiahol do Achetatonu. Achnaton sa nepovažoval za boha na Zemi no považoval sa za veľkňaza. Zaoberal sa literatúrou a dokazuje nám to „Chválospev na Slnko“, ktorý patrí medzi najlepšie výtvory egyptskej poézie. Priam vystatovačne dával najavo svoju lásku k manželke Nefertiti ("najkrajšej žene všetkých čias") a tiež sa dával zobrazovať so svojimi deťmi (mal ich 6 – Meritaton, Meketaton, Aanchesenpaton, Nefernefruaton, Nefernefrure, Setepenré). Takto sa mohol správať akurát súkromník, rozhodne nie kráľ. V dvanástom roku vlády už nemal nikoho, už ani milovanú Nefertiti, s ktorou sa rozišli v zlom. Preto to využili Amónovi kňazi a pokúsili sa zosadiť Achnatona z trónu. Podrobnosti nepoznáme, ani okolnosti, za ktorých sa stal potom Achnatonov mladší brat Smenchkare jeho spolukráľom (zomrel po dvojročnej vláde, z nezistených dôvodov). Achnatonova vláda trvala 17 rokov a zabili ho asi dýkou alebo jedom. Ale ani toto nestačilo Amónovým kňazom. Zničili jeho hrob a múmiu asi zničili alebo ju spálili. Jeho hrob našiel A. Barsantim na pohrebisku v Darb el-Meleku. Najznámejšia Achnatonova socha stála v Karnaku dnes v Káhire. Dnes je dvojnásobne vyššia a vyniká svojou štylizáciou, ktorá zdôrazňuje jeho zoženštenosť. Dokazuje to i množstvo reliéfov z rôznych období jeho života.
Názory na fyzei Herakleitos Podľa Herakleita je fyzei príroda, prirodzenosť, vlastná povaha vecí, ktorá sa rada skrýva. Táles Podľa Tála väčšina tých, čo sa prví zaoberali filozofiou, si myslela, že počiatky vecí sú iba v podobe hmoty. Lebo to, z čoho sú všetky veci a z čoho ako z prvého vznikajú a do čoho ako posledného zanikajú, pričom podstata ostáva a menia sa len jej stavy, vyhlasujú za prvok a počiatok (arché) vecí, a to, že nič nevzniká, ani nič nezaniká, veria preto, lebo sú tej mienky, že sa takáto podstata (fysis) vždy zachováva. Teda musí byť určitá podstata, buď jediná, alebo viaceré, z ktorých všetko ostatné vzniká, zatiaľ čo ona sama ostáva zachovaná. Pravda, pokiaľ ide o počet a druh takého počiatku, nie sú všetci rovnakej mienky, Táles však, pôvodca takejto filozofie, hovorí, že je to voda (preto tiež hlásal, že zem spočíva na vode). Možno čerpal túto domnienku z pozorovania, že potrava všetkých vecí je vlhká a že z vlhka vzniká a ním sa živí aj samo teplo (to však, z čoho všetko vzniká, je počiatkom všetkého). Túto domnienku mal teda z tohto i z toho, že semená všetkých vecí majú vlhkú podstatu.
Náboženské predstavy Pravdepodobne najstarším a pôvodným božstvom v oblasti Téb bol Montu, sokolí boh vojny a „pán Téb“. Dodnes boli objavené v tébskom okolí tri jemu zasvätené chrámy (lok. Armant, el-Tod a Medamud). Poslední panovníci 11. dynastie, ktorí z Téb pochádzali, mali jeho meno vo svojom ( Mentu hoptep – Montu je spokojný). Neskôr, možno počas 12. dynastie sa začal posun od Montua k Amonovi. Amenemhet, prvý panovník 12. dynastie bol nositeľom Amonovho mena ( Amen emhet — Amon je na vrchole). Amon reprezentoval skryté vlastnosti chaosu a objavoval sa už v Textoch pyramíd popri svojej partnerke Amonet. Stále nemáme predstavu ako sa stal hlavným božstvom Téb a neskôr celého Egypta. Predpokladá sa, že tento proces začal niekedy počas Strednej ríše a dosiahol vrcholu v období Novej ríše. Jeho najvyššou formou bolo spojenie so slnečným božstvom v podobe Amon-Rea, „kráľa bohov“. Spojením s jedným z najstarších božstiev Egypta bohom plodnosti Minom predstavoval Amon-Kamutefa. V širších náboženských predstavách mal za partnerku bohyňu Mut, božskú matku egyptského panovníka. S ňou mal syna Chonsa, boha Mesiaca. Spolu tvorili Tébsku triádu, uctievanú v tébskej oblasti a vo 4. hornoegyptskom kraji, ktorej bol zasvätený aj rozsiahli chrámový komplex v dnešnom Karnaku.
Ranodynastické obdobie alebo archaické obdobie alebo archaická doba alebo obdobie cenejských (tinidských) dynastií alebo tinidská ríša je obdobie dejín Egypta zodpovedajúce 1. a 2. dynastii (teda asi 3150/3000 – 2700/2600 pred Kr.). Niekedy medzi rokmi 3150 a 3100 pred Kr. sa podarilo jedinému vládcovi z Abydu zlomiť nezávislosť Dolného Egypta a zjednotiť Egypt od nílskej delty po prvý katarakt pri Asuáne. Podľa egyptského historika Manetóna bolo jeho meno Meni. Tento kráľ by mohol byť tou istou osobou ako Narmer z Narmerovej palety alebo vládca známy pre historikov ako Hor-Aha, nedostatok dokladov z tej doby a zmätenosť neskorších prameňov však znemožňujú presne určiť panovníkovu identitu. S istotou možno povedať len, že od zjednotenia prijali faraóni titul nebtej (Obe pani), ktorý sa vzťahuje na hornoegyptskú Nechbet a dolnoegyptskú Vadžet, ochranné bohyne dvoch zemí. Podľa Herodota založil Meni na pomedzí Horného a Dolného Egypta nové mesto, Memfis, ktoré sa stalo hlavným mestom zjednoteného kráľovstva, hádam preto, aby vybudovaním nového sídla Meni posilnil svoju autoritu a z bližšieho Memfisu mohol účinnejšie zasahovať proti odporu v Dolnom Egypte. Ako sa zdá, za jeho života a za vlády jeho nástupcov nebola jednotnosť Egypta istou záležitosťou a faraóni mnohokrát museli potláčať snahy o odtrhnutie delty až do nástupu 3. dynastie. K ich politike voči Dolnému Egyptu patrilo prijímanie severských princezien za hlavné manželky a výstavba kráľovských hrobiek v Hornom aj Dolnom Egypte. Za vlády ôsmich kráľov prvej dynastie a ďalších ôsmich kráľov dynastie druhej došlo v Egypte k všeobecnému rozvoju. Už pred Meniho zjednotením mali Egypťania svoju úradnícku vrstvu. Počas archaickej doby sa z úradníkov stal nástroj, ktorý dokázal udržať Egypt jednotný. Na konci 2. dynastie máme zmienky o výkonnom štátnom aparáte a o stabilnej zemi. Poľnohospodárstvo dokázalo vyprodukovať nadbytok potravín, ktoré boli predmetom obchodu so Sýriou a Palestínou. Piaty kráľ 1. dynastie, Den, za ktorého dosiahla svoj vrchol, podnikol vojenské ťaženie na Sinaj a zmocnila sa tamojších dolov. Bohatstvo Egypta, ktorý bol navyše chránený púšťou a o to bezpečnejší, podnietilo rozvoj písomníctva, umení aj remesiel. Začali sa vyrábať umelecké nádoby z rôznych druhov nerastov, predmety z tepanej aj odlievanej medi a vďaka objavu čapovaného spoju aj drevený nábytok a lode. Za vlády posledného kráľa 2. dynastie, Chasechemueja, došlo k pokroku v sochárstve. Jeho sochy, ktoré sa našli v Hierkanopoli, majú už typickú egyptskú podobu a stali sa vzorom pre zobrazovanie panovníka po nasledujúce tisícročia.
Známi nositelia Pozri v článku Nemeth.
Odkaz Jeho svedomitá organizácia záznamov a štúdia artefaktov dala základ novým štandardom a postupom v archeológii. Raz povedal: „Verím, že skutočný vedecký prístup spočíva na zaznamenávaní a porovnávaní najmenších detailov.“ Bol prvý, ktorý používal v egyptológii časové radenie (seriácia) – spájal keramiku rôzneho tvaru a štýlu s periódami v historickom období. Táto metóda pomáha určiť chronológiu archeologických lokalít. Flinders Petrie je zodpovedný aj za školenie celej generácie egyptológov, vrátane Howarda Cartera, objaviteľa Tutanchamonovej hrobky. Ostáva však kontroverznou postavou kvôli svojim pro-eugenickým postojom a názorom v ďalších spoločenských témach, ktoré sa napr. objavujú v jeho polemikách s expertom Britského egyptologického múzea E. A. Wallisom Budgem. Budge tvrdil, že náboženstvo Egypťanov bolo v podstate rovnaké ako náboženstvá severovýchodnej a strednej Afriky. Väčšina jeho kolegov vrátane Petrieho však zastávala názor, že staroegyptské náboženstvo je výsledkom importu náboženských predstáv, ktoré na územie priniesla „kaukazská“ „dynastická rasa“ pri svojej invázii do Egypta v dávnom prehistorickom období, a tak priniesla tzv. faraónsku kultúru. Bol presvedčeným zástancom eugeniky. Veril, že nejestvuje niečo ako kultúrna alebo sociálna inovácia v ľudskej spoločnosti, ale všetky sociálne zmeny sú výsledkom biologických zmien, ako je napr. migrácia alebo násilný vpád a následné kríženie pôvodného obyvateľstva s dobyvateľom. Nikdy neprestal veriť v „dynastickú rasu“ a otvorene predpokladal, že to bola „kvalitná“ „kaukazská“ rasa, ktorá prenikla do Egypta z juhu v dávnom preddynastickom období a podmanila si „druhoradých“ obyvateľov, „vytvorila“ „mulatskú“ rasu, ktorá sa následne rozšírila po Egypte a krížením s „druhoradým“ domorodým obyvateľstvom pomaly uviedla „kvalitnejšiu“ dynastickú rasu do egyptských dejín. Petrie sa Budgeovmu názoru, v ktorom kládol pôvod starovekých Egypťanov do východnej Afriky, vysmieval a pokladal ich za nemožné a „nevedecké“, rovnako ako jeho žiaci. Je známe, že Petrie mal blízko k rôznym pravicovým skupinám s protidemokratickými myšlienkami, ktoré pôsobili v Anglicku. Tiež bol presvedčený o nadradenosti ľudí zo severu nad hispáncami a južanmi.
Plk. Branislav Diďák (*nar. 1972) je bývalý policajt, whistleblower o pomeroch a šikane policajtov v Policajnom zbore, v súčasnosti aktivista v oblasti komplexnej reformy Policajného zboru SR. Policajný zbor opustil na vlastnú žiadosť koncom roka 2017 na pozícii riaditeľa kynológie a hipológie Prezídia Policajného zboru PZ. Upozornil na zvláštne praktiky a ľudí, ktorí majú mať podchytených svojich policajtov následkom čoho na neho bývalý policajný prezident Tibor Gašpar podal trestné oznámenie. Naďalej s políciou aktívne spolupracuje ako súdny znalec.
Vedenie Vo vedení sú jej zakladatelia manželia Aneta a Miloš Kondelovci, na manažérskych pozíciách sú aj členovia rodiny: syn Miloš Kondela ml., dcéra Veronika Ferulíková a jej manžel Filip Ferulík. Obchodným riaditeľom je Martin Šúty.
Prof. Ing. Jaroslav Ďaďo PhD. ( 15. september 1954, Kňažia, dnes časť Dolného Kubína) je slovenský profesor na Katedre ekonomiky a manažmentu podniku Univerzity Mateja Bela v Banskej Bystrici v študijnom odbore ekonomika a manažment podniku. Prof. Ďaďo je ženatý, má dve deti a žije v Banskej Bystrici.
Plk. Branislav Diďák ( nar. 1972) je bývalý policajt, whistleblower o pomeroch a šikane policajtov v Policajnom zbore, v súčasnosti aktivista v oblasti komplexnej reformy Policajného zboru SR. Policajný zbor opustil na vlastnú žiadosť koncom roka 2017 na pozícii riaditeľa kynológie a hipológie Prezídia Policajného zboru PZ. Upozornil na zvláštne praktiky a ľudí, ktorí majú mať podchytených svojich policajtov následkom čoho na neho bývalý policajný prezident Tibor Gašpar podal trestné oznámenie. Naďalej s políciou aktívne spolupracuje ako súdny znalec.
Pavol Diňa ( 11. júl 1963) je bývalý slovenský futbalový útočník, odchovanec MFK Snina.
Slovensko v boboch reprezentovali: Milan Jagnešák, Viktor Rájek, Andrej Benda, Róbert Kresťanko a Branislav Prieložný
Členovia  Matúš Uriga – basgitara, manažér Jozef Bubnár – spev, texty Peter Dzurjanin – spev, elektrická gitara Matúš Dzurjanin – spev, klávesy (V súčasnosti sa venuje učeniu na ZŠ Bernolákova ul. vo Vranove nad Topľou) Marek Hrdinský – bicie nástroje Michal Brandýs – spev, husle hosťujúci členovia: Peter Tomko – akustická gitara Štefan Žembéry – elektrická gitara
Pozri aj  Borík Bôrik Boric
Vladimír Ďaďo ( 25. september 1948) je slovenský politik, bývalý poslanec Národnej rady Slovenskej republiky. Vladimír Ďaďo bol zvolený za poslanca NR SR vo volebnom období 2002-2006 za KSS. Bol členom Mandátového a imunitného výboru NR SR a Výboru NR SR pre hospodárstvo, privatizáciu a podnikanie. Po volebnom neúspechu vo voľbách v roku 2006 bol po odstúpení celého vedenia strany na čele s predsedom Jozefom Ševcom 23. júna 2006 dočasne poverený vedením strany až do konania snemu. Kategória:Narodenia v 1948 Kategória:Slovenskí politici Kategória:Politici KSS Kategória:Predsedovia slovenských politických strán Kategória:Poslanci NR SR (2002 – 2006)
Velďák je priezvisko, pozri Velďák (priezvisko), napr.: Dana Velďáková ( 1981), slovenská atlétka, trojskokanka, sestra – dvojča Jany Jana Velďáková ( 1981), slovenská atlétka, skokanka do diaľky
Mgr. Ľubomír Bajaník , PhD. ( 23. apríl 1977, Zlaté Moravce) je slovenský televízny moderátor, spravodajca a redaktor. V súčasnosti je aj odborným asistentom na Katedre žurnalistiky Filozofickej fakulty Univerzity Komenského v Bratislave.
Hodnostná kariéra Do prvej vojenskej generálskej hodnosti brigádny generál bol prezidentom Slovenskej republiky vymenovaný v roku 2013. 19. apríl 2016 generálmajor 2. máj 2017 generálporučík 26. apríl 2018 generál
Životopis Členom Policajného zboru sa stal v roku 1991, kedy pôsobil v pohotovostnom útvare v Košiciach. V roku 1994 ukončil dôstojnícku školu v Bratislave. V rokoch 1994 až 1999 študoval na Prešovskej univerzite, v odbore personálneho manažmentu. V období rokov 1998 až 2004 pracoval na protidrogovom oddelení Národnej protidrogovej jednotky Policajného zboru v Prešove, neskôr v oblasti boja proti organizovanej kriminalite a boja proti nelegálnej migrácii taktiež v Prešove. 7. augusta 2006 bol vymenovaný za prvého viceprezidenta PZ SR. Od 1.6.2011 bude pôsobiť ako policajný pridelenec SR v Chorvátsku.
Iniciatíva Za lepšiu políciu Dňa 24. Apríla 2019 predstavil Diďák balík opatrení obsiahnutých v reforme slovenskej polície pod názvom Polícia pre 21. storočie, ktorých cieľom má byť "transparentná, dôveryhodná a odborná polícia". Iniciátorom reformy aj tlačovej konferencie je oficiálne Iniciatíva Za lepšiu políciu, ktorá združuje 20 odborníkov z radov Policajného zboru, hasičov, záchranárov a civilných zamestnancov ministerstva vnútra v rôznych jeho zložkách.Iniciatívu zastrešuje plukovník Branislav Diďák. Reforma slovenskej polície je rozdelená ako reforma navonok a reforma dovnútra. Opatrenia smerom navonok majú zabezpečiť politickú nezávislosť policajtov, verejnú kontrolu výberu funkcionárov a zvýšenie dôveryhodnosti v políciu. Pri reforme smerom dovnútra ide o presné pravidlá kariérneho postupu policajtov, ich odmeňovanie podľa výkonnostných kritérií, primeraný plat policajtov a rovnosť pred zákonom, aby aj policajti boli postihovaní za rôzne priestupky.
Pôsobenie v Policajnom zbore Svoju policajnú službu začal v roku 1989 ako frekventant PÚ VB pre SR Pezinok. V roku 1990 sa stal starším inšpektorom OO VB Liptovský Hrádok. Neskôr prešiel do Martina. Od roku 1997 bol starším referentom operatívneho oddelenia OKP KR PZ Žilina. V roku 2004 sa stal vedúcim oddelenia odhaľovania, odboru boja proti organizovanej kriminalite STRED Úradu boja proti organizovanej kriminalite. V roku 2008 sa stal riaditeľom odboru STRED Úradu boja proti organizovanej kriminalite PPZ. V roku 2012 sa stal zástupcom riaditeľa Úradu boja proti organizovanej kriminalite. Po nástupe vlády Ivety Radičovej z polície odišiel. V rokoch 2012 až 2016 bol 1. viceprezidentom Policajného zboru. V rokoch 2016 až 2018 bol generálnym riaditeľom SKIS MV SR. Počas svojho pôsobenia mal vyšetrovať Mikuláša Černáka. Podľa svojich slov sa mal podieľať na vyšetrovaní skupín okolo Ivana a Karola Mella či sýkorovcov. 7. októbra 2015 vláda schválila vymenovanie Milana Lučanského (vtedajšieho prvého viceprezidenta), viceprezidenta PZ Ľubomíra Ábela a Ivana Šefčíka, generálneho riaditeľa sekcie kontroly a inšpekčnej služby Ministerstva vnútra SR do generálskych hodností. 26. novembra 2018 ich prezident Andrej Kiska do nich vymenoval. Prezident Policajného zboru Koncom mája 2018 bolo oznámené, že strana SMER-SD našla nástupcu dovtedajšieho prezidenta PZ, Tibora Gašpara. Lučanský bol považovaný za pravú ruku Roberta Kaliňáka. Prezidentom Policajného zboru je od 1. júna 2018. Na čele PZ by mal byť kým do platnosti nevstúpi zákon o výberovom konaní na tento post. Počas svojho pôsobenia odstavil riaditeľa NAKA od vyšetrovania Vraždy Jána Kuciaka a Martiny Kušnírovej ako aj nariadil kontrolu po nesprávnom informovaní od NAKA ohľadne trestných podaní na organizátorov protestov Za slušné Slovensko. Minister vnútra Roman Mikulec Lučanského nechal vo funkcii kvôli spolupráci na boji proti koronavírusu. Následne by mala prebehnúť medzi nimi diskusia o Lučanského ďalšom pôsobení. 30. júna 2020 Lučanský oznámil, že podal žiadosť o uvoľnenie z funkcie k 31. augustu. Dôvodom malo byť, že si s ministrom vnútra Romanom Mikulcom a vedením ministerstva nerozumie. Vo svojom vyhlásení okrem iného napísal „Nemám ich dôveru a oni zase nemajú tu moju. Spolupráca musí byť založená na vzájomnom rešpekte. Uznávam, že vnímam Romana Mikulca ako korektného človeka, ale neuznávam ho ako ministra vnútra. Naše pohľady na ďalší chod polície sú rozdielne, naše názory na viacero tém sú odlišné.“ Odmietol tiež politizáciu funkcie policajného prezidenta. Po Lučanského odchode ho k 1. septembru 2020 dočasne nahradil Peter Kovařík.