Etymológia slova Slovo Vianoce či jeho obdoba sa zo slovanských jazykov vyskytuje len v súčasnej v slovenčine a češtine, ostatné slovanské jazyky označujú tento sviatok úplne inými spôsobmi, napr. po rusky je Roždestvo Christovo (t. j. Narodenie Krista), po ukrajinsky Rizdvo Christove (t.j. Narodenie Krista), po poľsky Boże Narodzenie (t. j. Božie narodenie), po bulharsky rovnako ako v ruštine alebo Koleda, po bielorusky Koľady alebo Kaľady, po slovinsky, chorvátsky/srbsky Božič/Božić resp. po macedónsky Božik (t.j. Boží Syn, malý Boh), v hornej lužickej srbčine Hody, v dolnej lužickej srbčine Gody/staršie: Gódy (t.j. Hody) a v polabčine Trébè. Najstarším domácim slovanským pomenovaním Vianoc bolo slovo kračún, ktoré sa dodnes používa napr. ešte v slovenčine (pozri nižšie a pozri článok kračún) a v maďarčine (Karácsony). Na Slovensku sa Vianoce označujú okrem slova Vianoce (a odvodenín typu vianočné sviatky, prvý sviatok vianočný a pod.) aj výrazmi kračún/kračun/kračuň (južné stredné Slovensko a Zemplín), Hody (východné a severné Slovensko), Narodenie (Pána/Ježiša Krista a pod.) a zriedkavo aj koleda. České slovo vánoce (starým pravopisom wánoce, staročesky vánocě) je doložené od zač. 14. stor. (napr. v Pasionáli, u Klareta, v Bohemáři A, u Pulkavu a inde). Obyčajne sa ako pôvod tohto českého slova i pôvod slovenského slova Vianoce (v Bernolákovom slovníku je uvedený západoslovenský tvar wánoce) uvádza niektorý historický tvar dnešného nemeckého slova Weihnachten (význam: Vianoce), a to doslovným preložením druhej polovice slova (dnešné slovo Nacht znamená noc, dnešný plurál znie Nächte) a prevzatím a len prispôsobením prvej polovice (t.j. historický tvar dnešného výrazu weih mal byť prispôsobený na české či slovenské vá-, via-). Mareš (1959) sa nazdával, že ide o výpožičku z staronemeckého winnahten z čias ešte pred 9. storočím (teda pred Cyrilom a Metodom a pred oddelením sa češtiny od slovanských jazykov), a tento názor prevzal do svojho slovníka aj Machek (1968). Tento názor ale označuje vo svojom slovníku ako problematický Rejzek, ktorý správne poukazuje na fakt, že nemecké slovo je doložené až z 12./13. storočia (pozri nižšie) a teda nie už z 8. stor., a že sú problémy s odvodením „á“ v slove vánoce z historického nemeckého tvaru (pozri nižšie). Podobne Elektronický slovník staré češtiny opakuje, že „S tradičným etymologickým výkladom predpokladajúcim predčeský kalk zo sthn. winnahten (...) nesúhlasí súčasná etymológia (...)“. Po nemecky sa Vianoce dnes povedia Weihnachten vyslov: vajnacht(e)n alebo alternatívne Weihnacht vajnacht, pričom prvý tvar je pomnožné (či plurálové) podstatné meno a druhý je jednotné číslo. Prvýkrát je takýto výraz v nemčine doložený až na konci 12. storočia, a to v podobe dvoch samostatných slov - okolo roku 1170 ako wîhe naht (vyslov: ví(h)e nacht; význam: wîhe svätá, naht noc) a okolo 1190 v datíve ze wîhen naht (vyslov: ce ví(h)en nacht; význam: „k svätej noci“, čiže: na Vianoce). Veľmi častý bol v stredoveku tvar v datíve množného čísla ze den wîhen nahten (význam: „k svätým nociam“, čiže: na Vianoce), z ktorého pochádza dnešné zakončenia slova Weihnachten na -nachten (namiesto „očakávaného“ tvaru -nächte); množné číslo malo zrejme vyjadrovať, že sa oslavuje viacero dní, ale môže mať aj inú príčinu. Od 13. storočia sa vyskytujú aj tvary písané dovedna (t.j. ako jedno slovo), napr.: wîna(c)ht(en), wîhe(n)na(c)ht(en), wîena(c)ht. Zhruba od 14. storočia sú doložené aj varianty dnešných tvarov, čiže obsahujúce na začiatku vaj- namiesto ví-, napr. ako weynachtheilig v Breslauer Urkundenbuch, weinachtkaese v Endres Tuchers Baumeisterbuch der Stadt Nürnberg či priamo ako weynachten napr. u Luthera. Všetky stredoveké aj novoveké tvary boli najprv vo veľkej väčšine prípadov v pomnožnej podobe (dnešné Weihnachten), až od 18. storočia sa používa častejšie aj tvar v jednotnom čísle (dnešné Weihnacht). Pokiaľ ide o vyššie uvedené stredoveké stredohornonemecké prídavné meno wî(c)h (vyslov: vích; ženský rod wîhe; význam: svätý), toto slovo pochádza zo starohornonemeckého wîh, podobne bolo v gótčine weihs. Pôvod je germánske weiha (význam: svätý). Príbuzné tvary sú napr. staronordické vé (chrám), staroanglické wēoh či wīg (boží obraz) a latinské victima (obetné zviera). Z slova wî(c)h sa vyvinulo okrem iného dnešné nemecké sloveso weihen (vyslov:vaj(h)en; význam: (vy)svätiť); vo význame „svätý“ pôvodné wî(c)h prežíva už len v niektorých zloženinách na Weih-, inak sa „svätý“ v dnešnej nemčine už povie heilig. zdroje