TUKE-KEMT/reranking-skquad huggingface dataset:
Dielo  Próza Městečko na dlani , 1940 – obraz mestečka Rukapáň (v skutočnosti autorove rodné mesto Příbram) tesne pred prvou svetovou vojnou; šťastné aj smutné osudy mesta a jednotlivých obyvateľov Živá voda , 1942 – román o živote umelecky založeného dedinského chlapca v povojnových rokoch Putování Petra Sedmilháře , 1943 – román, príbeh nemanželského chlapca, potom siroty a tuláka, ktorý hľadá svojho neznámeho otca a vymýšľa si o ňom fantastické príbehy Svět viděný zpomaloučka , 1943 – knižné vydanie výberu z jeho tvorby pre Lidové noviny Listy z Norimberka , 1946 – kniha fejtónov s témou Norimberský proces Kuřák dýmky , 1948 Němá barikáda , 1948 – zbierka poviedok z vojny, asi najznámejšie autorove dielo; obsahuje poviedky: Třetí fronta, Včelař, Vyšší princip, Hlídač dynamitu, Vesnická historie, Nenávist, Padlý bez jména, Pancéřová pěst, Zákeřník, Až vstanou mrtví..., Němá barikáda Dětství soudruha Stalina , 1953 – životopisná črta o Stalinovom živote až do jeho 16 rokov Krásná Tortiza , 1952 – zbierka poviedok Jednou v máji , 1958 – román pre mládež o obrane Trojského mosta v dňoch Májového povstania, hrdinstvo jeho obrancov z ľudu České pohádky , 1959 – 12 ľudových rozprávok s ilustráciami Josefa Ladu Posvícení v Tramtárii, 1972 – 3 rozprávky ( Posvícení v Tramtárii , Sláva a pád Matesa Přespolňáka a O třech králích, jak panovali jeden za druhým, a o princeznách Pyšnilce, Fintilce a Brebentilce, jak na ně Modroočka pěkně vyzrála ); posledné autorove dielo, formou nadväzuje na Hrátky s čertem; opakuje sa motív neschopného starého kráľa a rozumnejšieho nástupcu České lidové hádanky v podání Jana Drdy: pro čtenáře od 6 let , 1984 Nedaleko Rukapáně , 1989 – posmrtne vydaný výber z autorových poviedek Milostenky nemilostivé , 1995 – zbierka súdničiek z rokov 1939 – 40 Dramatická tvorba Magdalenka , 1941 – jednoaktová komédia Jakož i my odpouštíme , 1941 – hra s tromi dejstvami Romance o Oldřichu a Boženě , 1953 – komédia s dobovo poplatnou témou – ľúbostný príbeh kombajnistu Oldřicha a zväzáčky Boženy Hrátky s čertem , 1946 – inotajová rozprávka, komédia s 10 obrazmi, sfilmovaná a spracovaná ako opera aj bábková hra, premiéra v Stavovskom divadle Dalskabáty, hříšná ves aneb Zapomenutý čert , 1960 – komédia s 8 obrazmi, polepšený čert pomôže odhaliť diabla prezlečeného za farára Jsou živí, zpívají , 1961 – znova téma Májového povstania Filmové scenáre a námety Druhá směna , 1940 – námet Děvčica z Beskyd , 1944 – scenár Znamení kotvy , 1947 – námet a scenár Němá barikáda , 1949 – námet a scenár Hrátky s čertem , 1956 – námet a scenár Dařbuján a Pandrhola , 1959 – námet a scenár Vyšší princip , 1960 – námet a scenár Zlaté kapradí , 1963 – námet O princezně Jasněnce a létajícím ševci , 1987 – námet
Dielo  Sedmero zastavení , 1977 samizdat, 1981 Mníchov Čtrnáctero zastavení , 1985 samizdat, 1992 Zpovídání , samizdat 1989, 1994 Píseň o zemi , 1994 Setkávání a míjení , samizdat 1988, 1995 Zakopaný pes, aneb, O tom, jak, proč a kde vznikla některá slova, jména, rčení, úsloví, pořekadla a přísloví , 2001 Kritické příležitosti , dva diely 1998 a 2002 Rodná krajina básníkova , 2003 Okrem tejto tvorby je autorom mnohých článkov, esejí a kritík, ktoré uverejňoval v časopisoch Listy pro umění a kritiku , Tvar , Akord Vyšehrad . Ďalej je autorom mnohých prekladov.
Tvorba Poézia Petra Bezruča je v kontexte českej literatúry vonkoncom ojedinelá. Jeho originalita netkvie len v (jedinom) prudkom básnickom výboji, ktorý sa zaoberá sociálnymi a národnostnými problémami v Sliezsku na konci 19. storočia ale tiež i v jeho zvláštnom vzťahu k vlastnému jedinému dielu, v ktorom sa dal tak prudko na stranu chudobných a utláčaných. A to len jedenkrát za svoj život. Pre tieto aspekty býva zaraďovaný medzi sociálnych, buričských autorov. Literárny teoretici prichádzali s najrôznejšími teóriami, ktoré mali vysvetliť mnoho nejasností ohľadne života a diela Petra Bezruča. Tieto teórie nie sú však dodnes uspokojivo vysvetlené. Stavba jeho básní je dramaticky vzdorovitá a útočná. Keďže vo svojich básňach používa výhražné pokriky, hyperboly, kontrasty, štipľavý sarkazmus, zámerné prerušovanie rytmu, nárečové prvky, metafory, zvukomaľbu, ktoré nútia čitateľa zamýšľať sa nad témami jeho básní. Slezské písně 1909, ide o básne veľmi často s národnou a sociálnou tématikou, ale sú tam však napr. i ľúbostné básne. Toto dielo bolo pôvodne vydané pod názvom Slezské číslo a až po rozšírení získalo svoj známy názov Slezské písně . Niektoré básne zo Slezských písní . intímne básne osobného charakteru" Labutinka – báseň nájdená po smrti básnika; formálne bola presunutá do Slezských písní (1961; hovorí o Bezručovej láske a jeho ľúbostnom sklamaní.) Jen jedenkrát Červený květ – úvodná báseň zbierky, kvet je symbolom jeho vlastného vnútra, kaktus ako kvet, ktorý vykvitne len raz, symbolizuje jeho životnú osamelosť. básne reagujúce na sociálnu biedu a národnostný útlak (za problém utlačovania ľudí viní Nemcov, Poliakov, Židov a tiež ľahostajnosť Čechov). Maryčka Magdónova – Maryčka je sirota (otec bol pijan, ktorý sa zabil pri návrate z krčmy). Maryčka sa stará o mladších súrodencov. Raz pri krádeži dreva vlese bola prichytená a udaná. Keď ju odvádza strážnik do Frýdku, spácha samovraždu skokom zo skaly do rieky Ostravice. Ostrava – báseň, v ktorej sa snáď najviac skrýva obžaloba utláčateľov (majiteľov baní). Kantor Halfar – príbeh učiteľa, ktorý vzdoroval tlaku odnárodňovania a učil česky. 70 000 Bernard Žár pohľad na vtedajšiu českú politiku a vlastenectvo: Praga caput regni básne, ktorých estetická hodnota spočíva v spojení rôznorodých princípov, tendencií a poetík: Škaredý zjev – pomocou nepriamych obrazov (symbolov) tu opisuje ťažký život na Ostravsku, označuje sa za večného tuláka. Samostatné básne Paralipomena I. Paralipomena II. Stužkonoska modrá – spomienka na svoju mladosť (v určitej miere i kritika pomerov v prvej republike) Přátelům a nepřátelům – bola vydaná po jeho smrti; ide o ľúbostnú lyriku a o verše premýšľajúce o zmysle života.
Život V októbri 1938 (po zabraní Sudet) sa presťahoval do Prahy, kde vyštudoval gymnázium. Po gymnáziu ešte absolvoval ročnú knihovnícku školu. Po druhej svetovej vojne sa stal knihovníkom ministerstva informácií a osvety. Od roku 1946 študoval na Filozofickej fakulte Karlovej univerzity slovanské literatúry, filozofiu a estetiku. Potom, čo ukončil štúdiá (1954), sa stal redaktorom časopisu Praha-Moskva . Potom krátko pôsobil ako riaditeľ pražskej Národnej knižnice. Od roku 1955 bol redaktorom Literárních novin a šéfredaktorom od roku 1964 až do ich zrušenia v roku 1969. Po zrušení Literárních novin mal zákaz publikačnej činnosti. Od roku 1972 pracoval ako čistič výkladov v podniku, toto povolanie vykonával až do roku 1982. Počas tejto doby prekladal pod cudzím menom z ruštiny. Od roku 1982 publikoval svoje literárne kritiky v samizdatovom časopise Obsah . V roku 1990 sa stal predsedom Obce spisovateľov; funkciu zastával až do roku 1994.
Literatúra  Adamus, Alois: Po stopách Slezských písní . Moravské kolo spisovatelů. Brno 1927 Drozd, Jan: Autoři Slezských písní . Tilia. Ostrava 2003 Dvořák, Jaromír: Bezručovské studie . Profil. Ostrava 1982 Ivanov, Miroslav: Historie skoro detektivní Králík, Oldřich: Rukopisy Petra Bezruče z let 1899 a 1900 . Univerzita Palackého. Olomouc 1950 Králík, Oldřich: Kapitoly o Slezských písních Králík. Ficek: Kapitoly o Petru Bezručovi Macura, Vladimír: Zásilky Času 1899 - 1914 . Československý spisovatel. Praha 1980 Pračka. Králík. Dvořák: Bezručův proces 1915 - 1918 . Krajské nakladatelství v Ostravě. Ostrava 1964 Šedivec, Vít (pseudonym Ladislava Vaška, básníkova bratra): Z kroniky rodu Bezručova . Brno 1948 Šajtar, Drahomír: Prameny Slezských písní Šlosar, Jaromír: Petr Bezruč bez záruky . Oftis. Ostrava 2004 Tomášková, Zdenka: Ortel samoty . Doplněk. Brno 2003 Urbanec, Jiří: Mladá léta Petra Bezruče . Profil. Ostrava 1969
Galéria Súbor:Petr Bezruč 1927.png|Petr Bezruč, 1927 Súbor:Petr Bezruč 1947.png|Petr Bezruč, 1947 Súbor:Pamětní síň Petra Bezruče, Kostelec na Hané, okres Prostějov.jpg|right|thumb|Pamätná sieň v Kostelci na Hané
Ostatná tvorba  1957 - filmový scenár Mezi nebem a zemí – podľa scenára nakrútil potom Z. Podskalský rovnomenný celovečerný film, v hlavnej úlohe pracovníka Nováčika vystúpil Vlastimil Brodský Kniha pre deti O ničem (v spolupráci s výtvarníkom Brychta), vyd. SNDK
Významné osobnosti  Petr Bezruč ( 1867 – † 1958), básnik Óndra Łysohorský ( 1905 – † 1989), lašský básnik, prekladateľ a pedagóg Jan Keller ( 1955), ľavicový sociológ a publicista Irena Pavlásková ( 1960), režisérka Jaromír Dulava ( 1960), herec Ivana Chýlková ( 1963), herečka
Život Maturoval v roku 1959 na keramickej priemyselnej škole v Karlových Varoch. Už počas tohto štúdia začal uverejňovať svoje básne v časopisoch Host do domu a Tvář . Keďže sa angažoval v procese spojenom s rokom 1968, stal sa v období normalizácie zakázaným autorom a jeho diela vychádzali iba samizdatom, alebo v exile. V roku 2012 mu bola za celoživotné dielo udelená Státní cena za literaturu . Z prvého manželstva má syna Michala.
Životopis V roku 1988 absolvoval pražské Gymnázium Jana Keplera, potom študoval odbor český jazyk a literatúra na Filozofickej fakulte Karlovej univerzity, ale štúdium nedokončil. Od roku 1992 je redaktorom revue o literatúre a kultúre Souvislosti . Pracoval ako korektor v denníku MF Dnes , redaktor beletrie v Nakladatelství Lidové noviny (1995 – 1997), viedol týždennú prílohu denníku Lidové noviny Umění a kritika (1998 – 1999), pracoval ako redaktor Literárních novin (2000 – 2001). V súčasnosti žije ako slobodný spisovateľ a prekladateľ poézie. Jeho básne boli preložené takmer do všetkých európskych jazykov; knižne publikoval v Rakúsku a Taliansku. Prekladá najmä z ruskej poézie 20. storočia.
Umelecký a názorový vývoj Svoje prvé básne publikoval v časopisoch, napríklad v Sešitech alebo Mladé tvorbě . Už koncom 60. rokov sa zblížil s undergroundovou skupinou The Primitives Group , neskôr sa stal manažérom The Plastic People of the Universe . Kvôli jeho nesúhlasu s komunizmom nemal možnosť venovať sa profesionálne literatúre. Striedal zamestnania ako nočný strážnik, záhradník a podobne. Za svoje názory bol dokonca väznený, prvý raz v rokoch 1973 – 74, druhý raz na 18 mesiacov v roku 1976 v súvislosti s jeho spoluprácou s Plastic People a potom ešte trikrát. Celkom strávil vo väzení osem rokov, z toho štyri v prísnom väzení vo Valdiciach. Jeho postoj k režimu bol viac než zrejmý – jeho Zprávu o třetím českém hudebním obrození z roku 1975 možno považovať aj za programové vyhlásenie českého undergroundu. Podpísal samozrejme aj Chartu 77. Roku 1979 sa podieľal na založení samizdatovej edície Vokno. Navzdory pádu komunistického režimu, proti ktorému brojil, mal Jirous aj potom občasné konflikty so zákonom, často kvôli výtržníctvu. Žil na Vysočine. Autorom prezývky Magor je Eugen Brikcius.
Životopis V Poličke absolvoval reálne gymnázium a potom pokračoval v štúdiách v Prahe, na Karlovej univerzite. Zvolil si odbory právo a potom aj filozofiu. V rokoch 1936 až 1938 bol redaktorom Národního osvobození a potom v rokoch 1939 - 1941 pracoval v nakladateľstve Melantrich a Orbis. V roku 1944 bol zatknutý a zvyšok vojny strávil v koncentračnom tábore. Po návrate pracoval opäť v Národním osvobození. V období 1948 - 1951 bol zamestnaný v Československom štátnom filme. Ďalším zamestnávateľom mu bolo v rokoch 1951 - 1955 nakladateľstvo Československý spisovatel, bol tu redaktorom rovnako, ako v ďalšom zamestnaní v časopise Květen , kde pracoval v rokoch 1955 - 1957. Potom bol spisovateľom z povolania. V období normalizácie po roku 1970 mal problémy s vydávaním kníh. Bol zaťom spisovateľa Karla Nového. Březovský napísal sedem románov a rad poviedok a rozprávok. Jeho románová tvorba nadväzuje na tradíciu psychologickej prózy, analyzuje postavenie a komplikované dozrievanie človeka vo svete sociálnych a etických prevratov.
Dielo  Obléhání Tróje , 1969, akýsi zborník jeho recenzií a literárnych prác Cesty a rozcestí , 1987 v cudzine V obklíčení příběhů Literárky, můj osud , spomienky Průhledy do české prózy , 1990
Životopis Narodil sa v Prahe, ale mladosť prežil v Lešanoch v Posázaví. Vyštudoval gymnázium v Prahe (1932), potom sa neúspešne pokúšal vyštudovať filozofiu a pedagogiku na Karlovej univerzite. Od roku 1934 bol zamestnaný v Mestskej knižnici v Prahe a neskôr na ministerstve informácií. Od roku 1946 bol spisovateľom z povolania. Roku 1939 sa oženil, mal dve deti. Výrazne sa podieľal na založení detského časopisu Mateřídouška , v rokoch 1945–1950 ho redigoval. Na II. zjazde Zväzu československých spisovateľov (1956) spolu s J. Seifertom odvážne kritizoval spojenie literatúry a politiky, zastali sa na ňom nielen perzekvovaných, ale aj väznených spisovateľov. Jeho vystúpenie viedlo najprv k zákazu literárnej činnosti, veľmi skoro mu ale bolo povolené prekladať, a písať literatúru pre deti, jeho samostatná tvorba prechádzala rôznymi obdobiami zákazov a vydávaní.
Dielo  Peter Karvaš, roku 1992 Próza Ladislava Ťažkého v kontexte modernej slovenskej literatúry, roku 1993 Prozaik Dušan Mitana, roku 1995 Vojnová tematika v tvorbe Vladimíra Mináča, roku 1996 Z novšej slovenskej prózy – Lyrická próza Andreja Chudobu, roku 1997 Poviedky Jozefa Puškáša; Prejavy umeleckej nekonformnosti v próze Ivana Hudeca, roku 1998
Životopis Pochádza z úradníckej rodiny a vzdelanie získaval v Senici, v Žiline, kde v roku 1954 aj zmaturoval a po skončení strednej školy študoval na Vysokej škole pedagogickej v Bratislave slovenský jazyk a literatúru. Už počas štúdií začal pracovať ako redaktor vo vydavateľstve Mladé letá, odkiaľ musel v októbri 1958 odísť v súvislosti s politickou perzekúciou otca a zároveň mu na jeden rok zamedzili možnosť uzavrieť vysokoškolské štúdium štátnou skúškou (namiesto r.1958 ju vykonal až r.1959). V rokoch 196061 pracoval ako redaktor závodného časopisu v Nižnej na Orave. V rokoch 19611973 bol spisovateľom v slobodnom povolaní a v rokoch 19731986 vedúcim redaktorom oddelenia pôvodnej a prekladovej poézie a súčasne dramaturgom divadla Nová scéna v Bratislave. V roku 1989 protestoval proti uväzneniu Václava Havla, podpísal politický manifest Několik vět a v novembri sa podieľal na založení hnutia Verejnosť proti násiliu. Od roku 1990 bol vedúcim redaktorom kultúrnej prílohy Ahoj, Európa občasníka Verejnosť. V súčasnosti žije v Prahe a Bratislave…
Knižné publikácie  Pavel Hrúz (Bratislava : Kalligram, 2000) Prozaik Gejza Vámoš (Bratislava : SAP, 2006) Hľadanie minulého času (Bratislava : Slovart, 2009) – kniha rozhovorov s Vladimírom Petríkom Hľadanie rozprávača (Prózy Vincenta Šikulu) (Bratislava : LIC, 2014) Pohyb k nehybnosti : literárny život od začiatku 60. do konca 70. rokov objektívom Antona Šmotláka. Bratislava : LIC, 2018) - spoluautor Vladimír Petrík.
Rudolf Jurolek ( 3. máj 1956, Zákamenné) je slovenský publicista a básnik.
Peter Jaroš ( 22. január 1940, Hybe) je slovenský prozaik, dramatik a filmový a televízny scenárista.
Dielo <ref name="lic-oleg-pastier" />  Próza Spytovanie : (román) (2010, spoločné dielo Olega Pastiera a Ivana Kadlečíka, román koncipovaný z rozhovorov, textových fragmentov a korešpondencie) Krúženie : (fragmenty románu) (2014) Poézia Tieň Chamraj (1981, samizdat) Pavúčie hniezda (1982, samizdat) Plot (1992) Oko za zub (1995) Možno (2003) Album (2006) Haiku, haiečku, haiku zelený : sedemnásťslabičná antológia (2011) Rozhlasová tvorba Rodinné striebro (cyklus relácií o významných osobnostiach a udalostiach v slovenskej kultúre a histórii 20. storočia) Publicistika Nezabúdanie (2004, kniha rozhovorov Olega Pastiera s Albertom Marenčinom) Z protiľahlého brehu (2008, kniha rozhovorov) Za ozvenou tichých hlasov (2011) Za ozvenou tichých hlasov II (2012) Za ozvenou tichých hlasov III (Príbeh Juraja Mojžiša) (2013)
Tvorba Už v mladom veku ako textár spolupracoval so skladateľom Igorom Bázlikom. Prvé ich spoločné dielo v roku 1967, pieseň Cesta späť s interpretom M. Ličkom, získalo prvú cenu v televíznej súťaži Vyberte si pesničku. Od roku 1968 už písal poéziu, kratšie literárne útvary a scenáre. V roku 1969 ho denník Smena vyhlásil za autorskú dvojicu roka spolu s I. Bázlikom a začal písať libretá pre muzikály a hudobné pásma. Odvtedy napísal okolo 300 textov k piesňam pre rozhlas, televíziu alebo gramofónové spoločnosti. Výber z nich vyšiel v roku 2010 pod názvom Skús život dúškami piť . Bol členom Spolku slovenských spisovateľov.
Životopis Narodil sa v úradníckej rodine a vzdelanie získaval v Bratislave, kde vyštudoval odbor knihovníctvo a slovenčina na Filozofickej fakulte Univerzity Komenského. Pracoval ako redaktor a neskôr i šéfredaktor časopisu Mladá tvorba, od roku 1971 pracoval ako redaktor vo vydavateľstve Slovenský spisovateľ, v rokoch 199495 bol šéfredaktorom časopisu Kultúrny život. V súčasnosti žije v Bratislave a venuje sa výlučne literárnej tvorbe a literárnym aktivitám.
Teória migrácie z Afriky je v rozpore so staršou teóriou „multiregionálny počiatok súčasného človeka“. Táto tvrdila, že pred približne miliónom rokov sa Homo erectus rozšíril po celom svete a tam sa v jednotlivých regiónoch postupne vyvíjal na Eskimákov, Pygmejov a ďalšie dnešné rasy. Priamym dôsledkom tejto teórie bolo, že súčasné rasy sú teda výsledkom rôznych predkov a zásadne sa líšia. Túto teóriu vyvracajú nielen genetické štúdie, ale aj fosílne nálezy, keďže nájdené fosílie súčasného typu človeka (Homo sapiens sapiens) sú staršie než fosílie neandertálskeho človeka. Neandertálci teda neboli naši priami predchodcovia.
Vývojové vzťahy Vyvinul sa buď z druhu Kenyanthropus platyops alebo z (gracilných) australopitekov. Z druhu Homo rudolfensis sa podľa dnes prevažujúceho názoru nič nevyvinulo (slepá vývojová vetva), staršie sa skôr predpokladalo, že sa z neho vyvinul Homo ergaster. U autorov, ktorí druh Homo rudolfensis neuznávajú, sa stráca v taxóne Homo habilis v širšom zmysle (Z druhu Homo habilis v širšom zmysle sa podľa skôr starších názorov vyvinul najmä Homo ergaster a možno Homo georgicus, od roku 2007 sa skôr predpokladá, že išlo o slepú vývojovú vetvu).
Význam Nález je okrem prestíže pre Čínu (možný najstarší čínsky nález človeka) významný tým, že ak sa priradí k rodu Homo (čo je sporné), tak dokazuje, že sa človek rozšíril z Afriky už okolo 1,9 mil. rokov BP. Ak by bol priradený druhu Homo ergaster (Homo erectus), znamenalo by to, že sa Homo ergaster (Homo erectus) rozšíril z Afriky do Ázie prakticky hneď na začiatku svojej existencie,
Zaradenie v systéme Možné zaradenia sú: samostatný druh Homo cepranensis (Mallegni et al. 2003 a ďalší) Homo heidelbergensis (Mounier 2011, Manzi 2011, Schrenk 2008, Bruner a Manzi 2005, 2007, Тhurzo 1998, Foley a Lahr 1997) Homo rhodesiensis v širšom zmysle (Cambridge Dictionary 2005). Homo antecessor/Homo cf. antecessor (príp. Homo mauritanicus v širšom zmysle) (Thurzo 2010, Delson a Baab 2007 – oba zdroje dodávajú, že len "možno", Manzi et al. 2001) Homo erectus (v užšom zmysle) (Cameron a Groves 2004, Delson 2002, Stringer 2002, Rightmire 1998, Klein 1999 – často texty dodávajú, že je nález takto zaradený len "možno") Homo erectus v širšom zmysle (Vančata 2007, McKee 2005) "neskorý" Homo erectus (Clarke 2000, Ascenzi et al. 1996) Homo sp. (indet.) (Klein 1999, Wood 2011) Zaradenie pod Homo heidelbergensis je výrazne podporované jednak dôkladnou štúdiou Mounier 2011 a jednak novým datovaním nálezu okolo 400 000 BP, ktoré jednoznačne spadá do obdobia druhu Homo heidelbergensis. Na druhej strane Clarke 2000 dôkladne zdôvodnil zaradenie pod druh Homo erectus.
Zaradenie Veľa (asi väčšina) autorov Homo georgicus neuznáva ako samostatný druh a príslušné nálezy potom zaraďuje pod druhy: Homo ergaster alebo Homo erectus alebo Homo sp. indet. aff. Homo ergaster alebo Homo sp. indet. alebo Homo habilis v širšom zmysle (Cambridge Dictionary 2005, Thurzo 2010) „raný Homo“
Zaradenie Klasifikuje sa ako Homo ergaster (resp. Homo erectus v širšom zmysle). Presnejšie: Pôvodne bol klasifikovaný ako Homo erectus, ale v roku 1991 ho B. Wood preklasifikoval na Homo ergaster.
Antropogenéza Z ľudských druhov sem patria: čiastočne †človek vzpriamený (Homo erectus) †človek predchodca (Homo antecessor) - na "hranici", lebo starý asi 800 000 (prípadne viac) rokov †človek heidelberský (Homo heidelbergensis, archaický Homo sapiens v užšom zmysle) - presahuje do stredného paleolitu (vyskytoval sa cca. do 200 000 pred Kr.)
Postavenie v systéme Mnohí autori druh Homo ergaster neuznávajú ako samostatný druh a príslušné nálezy klasifikujú ako súčasť (maximálne poddruh) druhu Homo erectus. Veľmi veľa textov v tomto ohľade „rezignuje“ a jednoducho uvádza, že druh Homo ergaster možno zaradiť buď ako samostatný druh, alebo ako súčasť Homo erectus (často sa v textoch potom píše Homo erectus/ergaster ). Menšia skupina autorov druh Homo ergaster nezaraďuje do či blízko k druhu Homo erectus, ale zaraďuje ho skôr niekde k Homo habilis, napr. Aiello 1996 má popri Homo erectus skupinu “raný Homo“, ktorá pozostáva z Homo rudolfensis, Homo habilis a Homo ergaster Thurzo 2010 a 1998 tvrdí, že Homo ergaster sú nálezy v minulosti zaraďované pod Homo habilis, teda že ide o tzv. habilinov. Ďalej (v roku 1998) dodáva, že vzhľadom na morfometrické znaky druhu H. ergaster predpokladáme, že ide o fylogeneticky hraničný druh medzi habilinmi a tzv. erektmi - skupiny vytvorenej z druhov H. erectus a H. heidelbergensis. Hoci z hľadiska datovania (existoval v rozmedzí 1,75-1,5 mil. rokov BP) by sme ho mohli zaraďovať aj priamo k erektom, vzhľadom na jeho "tradičný pôvod" v skupine habilinov ho v nej zatiaľ ponechávame. Soukup 2005 druh Homo ergaster spomína aj v súvislosti s Homo habilis aj v súvislosti s Homo erectus. Manzi 2011 má – popri „štandardnom“ Homo ergaster (od 1,9 mil.) – tam, kde iní majú druhy Homo habilis a Homo rudolfensis, zoskupenie „raný Homo“ a dodáva, že tento raný Homo zahŕňa (citát:) „Homo habilis?, primitívny Homo ergaster?“.
Vývojové vzťahy Neandertálec mohol vzniknúť: z druhu Homo heidelbergensis (t. j. archaického Homo sapiens) veľmi zhruba okolo 400 000 BP (a človek dnešného typu vznikol takisto z Homo heidelbergensis, ale trochu neskôr) alebo z druhu Homo antecessor resp. Homo mauritanicus okolo 700 000 BP (paralelne vznikol Homo rhodesiensis či Homo heidelbergensis, z ktorého neskôr vznikol človek dnešného typu) z druhu Homo erectus či Homo ergaster zhruba okolo 700 000 BP (paralelne vznikol Homo rhodesiensis či Homo heidelbergensis, z ktorého neskôr vznikol človek dnešného typu) Z neandertálca sa podľa dnešných názorov už nič nevyvinulo (slepá línia). Predtým sa predpokladalo, že neandertálec tvoril medzičlánok medzi Homo erectus a človekom dnešného typu (teda, že celé dnešné ľudstvo prešlo neandertálskou fázou – tzv. hypotéza neandertálskej fázy) alebo že časť neandertálcov (spravidla raní neandertálci/preneandertálci – tzv. preneandertálska hypotéza) tvorila tento medzičlánok a druhá časť (klasickí neandertálci) tvorila slepú vývojovú líniu.
Pozri aj  Homo erectus: človek erektívny
Rôzne rozsahy pojmu a taxónu Homo sapiens Termín Homo sapiens zaviedol Linné (mimochodom popri alternatívnom označení Homo diurnus ) na označenie človeka ako biologického druhu (v tom čase fosílne nálezy človeka ešte takmer neexistovali). Neskôr sa označenie Homo sapiens obyčajne používalo na označenie len ľudí dnešného typu (nižšie označované ako Homo sapiens v užšom zmysle), iné nálezy boli považované za iné druhy (treba však poznamenať, že do prvej polovice 20. storočia viacerí autori nahradzovali druh Homo sapiens sadou viacerých rozlične zadelených a pomenovaných geograficky definovaných druhov, ktoré by sme dnes skôr klasifikovali maximálne ako rasy). Neskôr, najmä od 60. do 90. rokov 20. storočia, väčšina autorov zvykla pod Homo sapiens zahŕňať ako poddruhy aj neandertálcov a často aj časť alebo väčšinu nálezov, ktoré dnes obyčajne radíme pod Homo heidelbegensis (napr. Homo steinheimensis, Homo soloensis, Homo rhodesiensis a pod.). Takto chápaný Homo sapiens sa nižšie označuje ako Homo sapiens v širšom zmysle. Človek dnešného typu sa pri takomto postupe taxonomicky obyčajne označoval ako Homo sapiens sapiens. Pre nálezy, ktoré spadajú pod Homo sapiens v širšom zmysle, ale nie sú to ľudia dnešného typu (teda nie sú Homo sapiens v užšom zmysle), sa čoskoro zaužívalo aj súhrnné označenie archaický Homo sapiens (podrobnosti pozri v článku archaický Homo sapiens). Od polovice 90. rokov sa vyššie spomenuté nálezy typu Homo steinheimensis, Homo soloensis atď. preradili do Homo heidelbergensis a neandertálci do (po rokoch opäť) samostatného druhu Homo neanderthalensis. Homo sapiens sa takto zredukoval späť na svoj pôvodný rozsah – Homo sapiens v užšom zmysle; inými slovami, druh Homo sapiens sa stal zhodným s dovtedajším poddruhom Homo sapiens sapiens. Treba však dodať, že niektorí autori (najmä nemeckí) naďalej definujú Homo sapiens ako Homo sapiens v širšom zmysle, teda vrátane toho, čo je u iných bádateľov klasifikované ako Homo heidelbergensis a Homo neanderthalensis, pričom však niektorí z tejto skupiny autorov už Homo neanderthalensis považujú za samostatný druh. Menšia skupina autorov (napr. Wolpoff 1999; Curnoe a Thorne 2003) Homo sapiens nielenže nezúžila, ale naopak rozšírila ( Homo sapiens v najširšom zmysle ): Do Homo sapiens zaraďuje nielen Homo heidelbergensis a Homo neanderthalensis, ale aj to, čo iní označujú ako Homo erectus a Homo ergaster (autori zastávajúci tento názor patria medzi zástancov teórie multiregionálneho vývoja), prípadne zriedkavejšie aj to, čo iní označujú ako Homo habilis (v širšom zmysle) .
Syntetická teória evolúcie V súčasnosti rozhodne prevláda syntetická teória evolúcie, ktorú po prvý raz súhrnne prezentoval S. S. Četverikov (1880 – 1959) v roku 1926, ale ktorá "prerazila" až v roku 1937 knihou "Genetics and the origin of species", ktorú napísal Američan Theodorius Dobzhansky. Zhruba od 40. rokov 20. storočia sa dá považovať za aktuálny vedecký konsenzus v tejto oblasti. Podľa tejto teórie sa evolúcia uskutočňuje pôsobením základných evolučných faktorov: :a) mutabilita zabezpečuje vznik nového genetického materiálu, :b) selekcia je hlavným faktorom a zabezpečuje rozmnožovanie najlepšie prispôsobených jedincov populácie, :c) migrácia vedie k výmene génov medzi populáciami, :d) izolácia pôsobí v opačnom smere a zabraňuje genetické spojenie populácií. Všetky evolučné faktory pôsobia spoločne, pri jednotlivých druhoch neprebiehajú rovnako rýchlo, tempo vývoja je rôzne aj u toho istého druhu na rozdielnych etapách vývoja.
Stručný prehľad vývoja človeka Prírodovedec Carl Linné (1758) ako prvý zaradil človeka do vývojového radu živočíchov (primáty). Prírodovedec Charles Darwin v diele O pôvode druhov prirodzeným výberom opísal vznik a vývoj druhov. Spoloční živočíšni predchodcovia človeka a ľudoopíc (gorila, šimpanz) sa objavili na začiatku treťohôr. Išlo o antropoidné opice (človeku podobné), ktoré žili na konci treťohôr v nezalesnených oblastiach Afriky, Južnej Ázie. Boli donútené pohybovať sa po zemi. Mali zvislejšie posadenie hlavy, čo podporuje vývoj mozgu a lebky. Palec bol posadený oproti ostatným prstom, čo umožňuje používať rozličné predmety ako prirodzené nástroje. Na základe týchto zmien postupne prešli od zberu k lovu. Bielkoviny z mäsa majú vplyv na vývoj mozgu, čím sa zvýšila vynaliezavosť a dôvtip. Napriek tomu ešte nevedeli cieľavedome vyrábať nástroje - až postupne si začali uvedomovať užitočnosť nájdených kovov a ostrých kameňov, ktoré sústavne používali. Zámernou výrobou sa naši predkovia začali odlišovať od zvierat - práca utvárala človeka. Hominizácia sa začala asi pred 14 miliónmi rokov. Medzi jej základné javy patrí: vzpriamenie postavy, chôdza na zadných končatinách vývin ruky ako orgánu práce ústup zvieracieho vzhľadu zväčšovanie mozgu klenutie lebky stereoskopický zrak (plastické, priestorové videnie, rozoznanie perspektívy (bližšie/ďalej)) posunutie hrtana - rozvoj reči Ďalej pozri článok Homo. Kategória:Človek Kategória:Evolučná biológia Kategória:Pravek
Archaický moderný človek (angl. Archaic Modern ; pozor na zámenu s termínom archaický Homo sapiens) je anatomicky moderný Homo sapiens (teda od 200 000/130 000 BP), ktorý vykazuje isté archaické črty. Zdroj dodáva, že takto definovaný pojem môže zahŕňať časť súčasných ľudí (zrejme sa myslia napr. austrálski domorodci). Odhliadnuc od definície v tomto zdroji je pojem pomerne zriedkavý a v bežnom používaní zrejme ide jednoducho o synonymum spojenia raný moderný človek.
Druhy Základné typy teórie evolúcie: gradualistická teória evolúcie – evolúcia spočíva v postupnom a stálom hromadení malých zmien počas dlhého časového obdobia punktualistická teória evolúcie – síce platí gradualistická teórie evolúcie, ale postupný vývoj je prerušovaný obdobím prudkých evolučných zmien, pri ktorých z malých izolovaných populácií veľmi rýchlo vznikajú nové druhy neutrálna teória evolúcie – evolúcia je primárne založená na genetickej náhode (genetický drift a náhodná fixácia mutácií) a nie na prírodnom výbere syntetická teória evolúcie – evolúcia je primárne založená na prírodnom výbere a prebieha tak, že najprv vzniká náhodná variácia ako východzia "surovina" a táto je potom podrobená prírodnému výberu; inak evolúcia prebieha gradualisticky
schéma ľudskej evolúcie karikatúra Darwina Biologická evolúcia alebo evolúcia je proces, tvoriaci základ teórie evolúcie, teda vývoj ako proces postupného rozdeľovania druhov na viacero nových druhov v čase a priestore pri prechode z generácie na generáciu. Výsledkom tohto procesu je súčasná biodiverzita (bohatosť druhov). Často sa dodáva, že evolúcia je spojená aj s rastom komplexity jedincov, teda postupným zdokonaľovaním živej hmoty a foriem života medzi jednotlivými generáciami, smerujúci od jednoduchých organizmov k stále zložitejším. Vedný odbor, ktorý sa zaoberá evolúciou sa nazýva evolučná biológia alebo evolucionistika. Teoretické koncepty evolučnej biológie sa aplikovali aj na proces vzniku, vývoja a šírenia základných informačno-kultúrnych jednotiek, mémov. Touto problematikou sa zaoberá memetika.
Ľudstvo v antropologickom sú všetci ľudia na Zemi, a to tak žijúci, ako aj zomretí a vyhynutí príslušníci ľudského rodu. V paleoantropológii sa rozlišujú podľa jednotlivých druhov chronologicky po sebe nasledujúcich, v etnickej antropológii sa ľudstvo rozlišuje podľa rás a etnických skupín na jednotlivé kmene, národnosti a národy. Kategória:Antropológia
Porovnaj  človek predveký (v podstate synonymum)
Porovnaj  raný moderný človek (v podstate synonymum).
Dôkazy evolúcie Najstaršími dôkazmi o evolúcii sú fosílne nálezy (menovite početné „prechodné články“), ktoré študuje paleontológia a výsledky porovnávacej anatómie. Novšie dôkazy poskytuje hlavne molekulárna biológia (porovnávanie sekvencií DNA), ale aj biochémia, fyziológia, ekológia alebo etológia. Fyzika prispela k súčasným poznatkom o evolúcii hlavne metódami datovania fosílnych nálezov na základe rádioaktívneho rozpadu prvkov. Geológia zase poznatkami o ukladaní geologických vrstiev, pohybe kontinentov, zmenách klímy, zloženia atmosféry Zeme a podobne.
Etapy Vo vývine prvotnopospolnej spoločnosti sa rozlišujú štyri základné etapy: etapa (tzv. etapa prvobytného stáda) je starší a stredný paleolit, t. j. obdobie vzniku človeka. Predpokladá sa, že vtedy vznikli prvé zárodky základných foriem spoločenskej organizácie. Ľudia sa zoskupovali do tlúp, pravdepodobne na základe pokrvného príbuzenstva. Všestrannú nerozvinutosť dokladajú primitívne výrobné nástroje. Chýbajú spoľahlivé doklady o spoločenskom vedomí (náboženstvo, umenie), pokračoval fyzický vývin človeka (antropogenéza). etapu tvorí matriarchát (nediferencovaná rodová spoločnosť), ktorý zodpovedá mladšiemu paleolitu až neolitu. etapu tvorí patriarchát, ktorý na Slovensku zodpovedá obdobiu od eneolitu do začiatku železnej doby. etapu tvorí obdobie vojenských demokracií, ktoré na Slovensku zodpovedá obdobiu rozvinutej železnej doby. 2. až 4. etapa sa spolu označujú ako rodová spoločnosť (rodové zriadenie). Niekedy sa do pojmu prvotnopospolná spoločnosť nezahŕňa 1. etapa, potom teda pojmy rodová spoločnosť a prvotnopospolná spoločnosť splývajú.
Neskorý neandertálec môže byť: opak/pokračovanie raného neandertálca, teda klasický neandertálec posledné nálezy neandertálcov (typicky od cca 40 000 BP) progresívny neandertálec
Objav, opis a prvé nálezy Nálezy prvých fosílnych indícií sú nález z jaskyne Engis v Belgicku z roku 1828 (uvádza sa aj 1829) a potom nález z Gibraltáru (Forbes’ Quarry) z roku 1848, ale oba nálezy boli spočiatku viac-menej ignorované a nedocenené. Preto sa za prvý „skutočný“ nález neandertálca považuje nález z jaskyne Kleine Feldhofer Grotte (doslova „Malá feldhofská jaskynka“) v Neandertali (pôvodne písané Neanderthal; doslova „Neanderova dolina“) v Nemecku z roku 1856; nález sa volá Neanderthal 1 resp. Neandertal 1. Majiteľ miestneho kameňolomu si myslel, že ide o kosti medveďa, ale odovzdal ich miestnemu učiteľovi menom Johann Carl Fuhlrott, ktorý si uvedomil, že sú to kosti nezvyčajného človeka. Fuhlrott neskôr odovzdal nález známemu anatómovi menom Hermann Schaaffhausen, ktorý sa nazdával, že ide o rasu, ktorá obývala severnú Európu pred Germánmi a Keltmi. Thomas Huxley v roku 1863 ako prvý zastával názor, že ide o morfologicky primitívneho človeka, ktorý bol navyše oveľa bližšie k dnešnému človeku než k opiciam (teda vlastne zastával názor zhodný s dnešným). Huxley a Schaaffhausen a iní odmietali považovať nález za druh odlišný od druhu Homo sapiens. Nový druh zaviedol, teda holotyp opísal, až William King v roku 1864, ktorý druh nazval „Homo neanderthalensis“. Nález Neandertal 1 nie je len holotypom neandertálca, ale aj vôbec prvým opísaným druhom (nie však prvým nálezom) fosílneho hominida v dejinách. Ďalšie dôležité nálezy do 50. rokov 20. stor. boli chronologicky z lokalít: La Naulette (Belgicko) v roku 1866, Šipka (Morava) v roku 1880, Spy (Belgicko) v roku 1886, Krapina (Chorvátsko) v rokoch 18991905, rôzne lokality z Francúzska v rokoch 19081921, Ehringsdorf v rokoch 19081916 a 1925, Kiik-Koba (Ukrajina) v roku 1924, Gánovce (Slovensko) v roku 1926, Tabun (Izrael) v roku 1931, Saccopastore (Taliansko) v rokoch 1929 a 1935, Subalyuk (Maďarsko) v roku 1932, Tešik-Taš (Uzbekistan)v roku 1938, Monte Circeo (Taliansko) v roku 1939, Šánidar (Irak) v rokoch 19531960 a Regourdou (Francúzsko) v roku 1957. Časová os nálezov a chápania neandertálca je tu . Paratypy druh nemá stanovené.
Neandertálci na Slovensku Na Slovensku sa neandertálcom pripisujú kultúry moustérien a mikromoustérien (130 000 – 70/65 000 BP) a kultúry s moustérienom príbuzné (resp. jeho varianty), a to premoustérien (=protomoustérien; 200 – 130 000 BP), micoquien (130 – 45 000 BP) a levallois moustérien (70 000/65 000 – 40 000 BP). Szeletien (40 – 32 000 BP) je tiež príbuzný s moustérienom, ale či bol jeho nositeľom neandertálec alebo už človek dnešného typu (alebo obaja) je sporné. Podrobnejšie pozri v článkoch stredný paleolit na Slovensku a mladý paleolit na Slovensku. Pokiaľ ide o nálezy indivíduí neandertálcov na Slovensku, nález z Gánoviec (značka Gánovce 1) sa zaraďuje ako protoneandertálec, nálezy Šaľa 1 a Šaľa 2 ako klasický neandertálec (ale Šaľa 1 sa zaraďuje – najmä staršie - aj ako prechodný neandertálec, protoneandertálec či protosapient) a nález zo Silickej Brezovej (dolná stolička stará 80 000 – 45 000 BP) ako klasický neandertálec. Podrobnosti o nálezoch pozri v príslušných článkoch.
Klasický neandertálec (menej často: typický neandertálec , extrémny neandertálec , neskorý neandertálec , prípadne neandertálec v najužšom zmysle ) bola vývojová etapa neandertálca, do ktorej patria natypickejšie nálezy neandertálcov. Vždy zahŕňa minimálne západoeurópske nálezy od 60 000 do 40 000 BP, rôzni autori však do pojmu pridávajú aj ďalšie nálezy. Konkrétne existujú takéto definície: neandertálci od 80/75/70 000 do 35/30 000 BP neandertálci od 90 000 do 27 000 BP neandertálci od 100 000 do 35/30 000 BP neandertálci od 127 000 do 40/30 000 BP neandertálci od 135/?100 - 28 000 BP neandertálci od 80/70/60 000 do 40 000 BP (t.j. okrem posledných nálezov neandertálcov) európski neandertálci od 100 000 do 35/30 000 BP západo- a stredoeurópske nálezy neandertálcov od 110 000 do 35 000 BP západoeurópske nálezy neandertálcov počas würmu (okrem konca würmu) t.j. podľa staršieho datovania würmu asi od 70 000 BP západoeurópske nálezy neandertálcov od 230/200 000 do 30/25 000 BP
Preneandertálec (lat. zriedkavo Homo sapiens praeneanderthalensis, Homo praeneanderthalensis, Homo präneanderthalensis, Homo preneanderthalensis ) môže byť: najčastešie: protoneandertálec pôvodne: pojem z tzv. preneandertálskej hypotézy (40.-60. roky 20. stor.), t. j. skupina ľudí, z ktorej sa vyvinuli aj klasickí neandertálci aj ľudia dnešného typu; konkrétne sa sem zahŕňali najmä nálezy Steinheim, Weimar/Ehringsdorfu, Swanscombe, As-Schúl (Skhul) a Tabun (Tabún) , pozri preneandertálska hypotéza anteneandertálec v užšom zmysle (t. j. definovaný tak, že predchádza protoneandertálcovi) + protoneandertálec anteneandertálec v užšom zmysle (t. j. definovaný tak, že predchádza protoneandertálcovi), presnejšie: všetky európske nálezy do MIS 9, t. j. do cca 300 000 BP, v užšom zmysle len nálezy od MIS 11 (t. j. od cca 420/440 000 BP) do MIS 9 všetky európske nálezy od MIS 13 do MIS 7, t. j. cca od 450 do 200 000 BP
Protoneandertálec alebo raný neandertálec alebo včasný neandertálec je vývojová etapa neandertálca (spravidla uvádzaná ako etapa, ktorá bezprostredne predchádza klasickému neandertálcovi resp. obdobiu würm podľa staršieho datovania). Presnejšie to môže byť: všeobecne: európske nálezy z obdobia pred würmom, ktoré mali niektoré neandertálske črty nálezy neandertálca z obdobia 220 – 135 000 BP nálezy neandertálca z obdobia MIS 7 až MIS 5 resp. z obdobia 230 – 80 000 BP Homo sapiens steinheimensis (európske) nálezy neandertálca z obdobia 150 – 100 000 BP (Ehringsdorf, Saccopastore, Fontéchevade, Gánovce) resp. 150 – 120 000 BP nálezy neandertálca z obdobia 180 – 90 000 BP (nálezy: Krapina, Saccopastore, Forbes Quarry, Altamura, Ochtendung) resp. 200 – 70 000 BP nálezy neandertálca z obdobia MIS 5 resp. z obdobia od 120 000 BP do ?75 000 BP (t. j. nálezy Bañolas, Gibraltár, Pinar, Saccopastore, La Chaise, Ehringsdorf, Taubach, Krapina, Tabun E1, Džabal Irhúd, Hauna Fteah, Dire Dawa, Ma-pa, Gánovce) resp. z obdobia 150 000 BP do 60 000 BP (nálezy: Ehringsdorf, Saccopastore, Fontéchevade, Gánovce) Raný neandertálec alebo včasný neandertálec môže byť zriedkavo aj synonymum anteneandertálca (nálezy od 600 – 127 000 BP)
Nehmotná kultúra a duševné vlastnosti Vyrábali prvé artefakty majúce symbolickú funkciu. Umelecký prejav neandertálca nie je známy. Nevylučuje sa rituálny kanibalizmus (jaskyňa Hortus; Krapina). Doklady tzv. medvedieho kultu v Alpách (locality Drachenloch a Drachenhöhle) svedčia o začiatkoch kultových predstáv a zárodkoch totemizmu a s ním spojených obradov. Podľa Vančata 2007 je sporné, či neandertálci vôbec mali kultúru v užšom zmysle, no tvrdenie, že neandertálci boli úplne akultúrni je z rôznych dôvodov veľmi nepravdepodobné. Pravdepodobne pochovávali svojich mŕtvych (o spornosti toho, či neandertálci mali hroby, pozri napr. McKee 2005 str. 301 a nasl.). Za hroby sa považujú nálezy z lokalít Tešik-Taš, Monte Circeo, Le Moustier, La Ferrassie a Šánidar. Hroby vystielali konármi, do hrobov pridávali kvety a liečivé rastliny (typický príklad sú hroby v Šánidare) . Neandertálci mali pomerne vysoký stupeň duševných schopností. Doložené sú dokonalo vykonané amputácie (Šánidar), svedčiace o základných anatomických poznatkoch i úspešných liečebných praktikách. Vzájomne koordinovali činnosť relatívne dostatočne rozvinutým jazykom. Vykazovali sociálnu solidaritu (starali sa o chorých a starých). Pochovávali svojich mŕtvych (jaskyňa v La Chapelle-aux-Saints). V roku 2007 sa našli dôkazy o tom, že si neandertálci čistili zuby Rekonštrukcia neandertálskeho novorodenca v roku 2008 ukázala, že pôrod bol podobne komplikovaný ako u dnešných ľudí, a teda aj neandertálcom musel pri pôrode niekto druhý pomáhať.
Hmotná kultúra a prostredie Pokiaľ ide o archeologickú kultúru, typický je mousterién a jeho varianty (pozri článok moustérien). Existovalo niekoľko špecifických kultúrnych variantov (moustérien acheulskej tradície, charentien, taubachien, klasický moustérien a zúbkovaný moustérien). Neskorí neandertálci mali veľmi podobnú čepeľovú industriu (chatelperronien, szeletien a bohunicien) ako mal človek dnešného typu, ako to dokazuje napr. nálezisko St. Césaire. Okrem toho na Prednom východe moustérien, ktorý je typický pre skoro všetkých neandertálcov okrem posledných, zdieľali s neandertálcami ľudia dnešného typu. Charakteristický je aj nárast typologickej škály nástrojov (škrabadlá, trojuholníkové hroty, čepeľové nože, rydlá atď.) a výroba kožených odevov. Používali oheň, a to aj prenosný oheň (fakle či kahance na osvetlenie vnútorných častí jaskýň). Žili v malých skupinách tvorených asi 20 jedincami. V teplejších dobách uprednostňovali voľný terén na brehoch riek, ale zhoršujúce sa podnebie ku koncu ich existencie ich nútilo vyhľadávať skalné prístrešky (tzv. abri) a jaskyne (nálezy z Francúzska), vítané boli aj termálne žriedla (nález Gánovce 1); táboriská vo voľnej prírode však boli naďalej početné. V lokalite Molodova na Dnestri sa našli najlepšie zachované dočasné oválne chaty neandertálcov Európy. Podľa Soukupa 2005 je pre nich charakteristický vznik rozsiahlejších loveckých sídlisk, stavby loveckých stanov a chát. Podľa Vančata 2007 žili väčšinou na jednom mieste (spravidla v spomínaných jaskyniach, abri alebo chatách), a z týchto stálych táborov sa vydávali na hviezdicové výpravy. Neandertálcov v užšom geografickom zmysle údajne nikdy nebolo naraz na svete viac ako 15-tisíc. Prírodným prostredím neandertálcov bola polárna tundra s machmi, lišajníkmi a kosodrevinami, ktorá smerom k juhu prechádzala v trávnatú tajgu a lesostep.
Zdroje  Civilizačné choroby a moderný výskum
Migracionizmus môže byť: paleoantropologická teória, ktorá predpokladá, že človek kromaňonského typu (Homo sapiens) ako predstavitelia nového a dokonalejšieho človeka začal koncom poslednej doby ľadovej inváziu do starých neandertálskych sídlísk a vyhubil pôvodných, primitívnejších obyvateľov typu Homo neanderthalensis v 19. a 20. storočí to bola teória, ktorá sa snažila ospravedlniť migráciu a výboje príslušníkov bielej rasy proti farebným v kolóniách
Maltuziánstvo alebo maltuzianizmus alebo maltuziánska populačná teória je demografická a národohospodárska teória (resp. smer), prvýkrát sformulovaná Thomasom Robertom Malthusom (1766-1834). Hovorí, že kým obyvateľstvo má prirodzenú tendenciu rásť geometrickým radom, ponuka potravín a prostriedky na existenciu majú tendenciu rásť aritmetickým radom; z toho vyplýva, že produkcia potravín na hlavu klesá v čase a brzdí rast obyvateľstva. Závery sú jednak, že príčinou hladu v spoločnosti je príroda, a jednak, že sa civilizácia časom musí vrátiť k pravekému spôsobu života. Maltuziánstvo spája možnosť prekonať spomínané problémy vyplývajúce z rastu obyvateľstva s predchádzaním takému rastu obyvateľstva, ktorý nie je ekonomicky zabezpečený, ako aj s prirodzenou reguláciou obyvateľstva prostredníctvom hladu, epidémií, vojen atď.. Moderný variant maltuziánstva sa volá neomaltuziánstvo.
Súčasnosť a kritika Rasistická, fašistická a nacistická ideológia však nie je mŕtva ani dnes. Aj po roku 1945 sa niektoré štáty riadili (Juhoafrická republika) alebo riadia týmito myšlienkami (Zimbabwe). Na konci 20. storočia sa objavil rad menších skupín a politických strán s rasistickými myšlienkami a ideológiami, ktoré sa udržujú a šíria po celom svete. Podľa konvencie OSN je rozlišovanie prevahy na základe rasy z vedeckého hľadiska falošné, morálne odsúdeniahodné, sociálne nespravodlivé a nebezpečné, a neexistuje žiadny dôvod na rasovú diskrimináciu, kdekoľvek, v teórii alebo v praxi.
Teórie migrácie E.G. Ravenstein v roku 1885 vydal článok s názvom „The Laws of Migration“, v ktorom na základe štatistík a údajov o migrácii pochádzajúcich z Veľkej Británie, zhromaždil tzv. zákony migrácie, ktoré zahŕňajú diaľku, rôzne typy migrantov, rozdielne preferencie žien a mužov pri migrovaní, a pod. E.S. Lee delí faktory spôsobujúce migráciu na tzv. „push faktory“ a „pull faktory“. „Push faktory“ sú negatíva, ktoré človeka odrádzajú v zotrvaní v pôvodnej oblasti, napr. zlá ekonomická situácia, zmena politického režimu, konflikty, vojny, diskriminácia, a pod. „Pull faktory“ sú pozitíva, ktoré človeka motivujú k migrácii do novej oblasti, napr. pracovné príležitosti, priaznivé podnebie, vzdelanie, fungujúca ekonomika, a pod.
Teória demografickej revolúcie je najviac uznávaná z pomedzi teórií, ktoré sa snažia vysvetliť zmeny v reprodukčnom správaní obyvateľov vyspelých krajín za posledných asi 200 rokov. Na začiatku demografickej revolúcie došlo k výraznému poklesu úmrtnosti a rastu obyvateľstva. Následne došlo k poklesu pôrodnosti a k stabilizácii populácie.
(Hypotéza/model/teória) Von z Afriky alebo (hypotéza/model/teória) Out of Africa (angl. Out of Africa ) môže byť: presnejšie "Von z Afriky 2": hypotéza nedávneho afrického pôvodu (t.j. hypotéza, že človek dnešného typu celého sveta pochádza z Afriky, kde vznikol okolo 300/200 000 rokov BP resp. podľa starších názorov okolo 100 000 BP) presnejšie "Von z Afriky 1": hypotéza o rozchode ľudí (asi druhu Homo erectus či Homo ergaster) pred 1,8 mil. rokov alebo (najneskôr) pred 1 mil. rokov, pozri Von z Afriky 1 Out of Africa môže byť aj britská charita, pozri Out of Africa (charita)
Teória kultúrnych okruhov je teória, podľa ktorej sa kultúrne prvky objavili vždy na jednom mieste sveta, vo zvláštnej konštelácii, a odtiaľ sa migráciou preniesli do inej časti sveta; opakom je teória kultúrnej konvergencie.
Pozri aj  saldo migrácie (rozdiel medzi počtom imigrantov a počtom emigrantov)
O definíciách života a dôsledkoch Prvotná bola hore uvedená klasická definícia a jej podobné definície. Aristoteles, zakladateľ vedeckej biológie, definoval život v nadväznosti na Platóna ako prítomnosť schopnosti samopohybu (tiež rastu a vnímania). Podľa Aristotela živé bytosti nesú svoj vlastný cieľ (po grécky télos ) v sebe. Rozlišoval tiež tri druhy života : vegetatívny (vegetatívny život rastlín; výživa, rast, rozmnožovanie) senzitívny (senzitívny život zvierat; vnímanie, pohyb, snaženie) racionálny (racionálny duchovný život človeka; schopnosť poznávať) Rastliny majú len vegetatívny, zvieratá vegetatívny a senzitívny a ľudia vegetatívny, senzitívny aj racionálny život. Každý stupeň zodpovedá inému stupňu schopnosti slobodne konať. Toto delenie sa dnes spravidla zamieta jednak kvôli existencii vírov a iných medziforiem a jednak sú proti sociobiológovia a zástancovia evolučnej teórie poznania. Dnes sa teda v prírodných vedách na účely definície života uprednostňuje opis statických a dynamických vlastností živých bytostí, pričom je samozrejme predpokladom, že definujúci abstrahuje od života jeho samého. Filozofická biológia však dodnes viac-menej používa Aristotelovu definíciu (samopohyb, télos atď.) a považuje subjektivitu živej bytosti za základ pochopenia života, pričom statické a dynamické procesy chápe ako druhotné – ako podmienky pre uvedenú subjektivitu. Tieto dve koncepcie (prírodovedecká koncepcia a koncepcia filozofickej biológie) si vlastne konkurujú už od staroveku. Výber koncepcie je však aj dnes rozhodujúci, lebo má praktické následky. Pri prírodovedeckej koncepcii (1) nevznikajú žiadne etické ani politické „predpisy“ pre zaobchádzanie so živými tvormi v oblasti ochrany prírody a zvierat a zaobchádzani s ľudmi, (2) v medicíne potom platí koncepcia iatrotechnológie, čiže chápania choroby ako poruchy stroja a lekára ako opravára, a zdravie sa chápe ako „pocit úplnej telesnej, duchovnej a sociálnej pohody človeka“ (čo by pri dôslednom dodržovaní bolo pre ľudstvo osudným). Naštastie sa však v medicíne uplatňuje aj staroveká filozofia, a teda filozoficko biologická koncepcia, ktorá je vyjadrená Hippokratovou prísahou, ktorá zakotvuje akúsi lekársku stavovskú etiku (úctu pred životom) nevyplývajúcu z prírodovedeckej koncepcie života.