TUKE-KEMT/reranking-skquad huggingface dataset:
Historické znaky V rokoch 1960 až 1991 sa v Mongolskej ľudovej republike používal podobný znak s niekoľkými odlišnými prvkami. V strede znaku bol normálny kôň s jazdcom, zobrazení idúci ku zlatému slnku (komunizmu) nad horami. Budhistická symboly boli nahradené symbolmi socializmu. V dolnej časti znaku bolo ozubené koleso (symbol industrializácie), z ktorého vychádzali po obvode kruhu obilné klasy (symbol poľnohospodárstva). Hore bola červená päťramenná hviezda zo socialistickej verzia sojomba. Obilné klasy boli previazané stuhou v mongolských národných farbách so zlatým nápisom БНМАУ , skratka pre Бүгд Найрамдах Монгол Ард Улс (Mongolská ľudová republika). Image:Coat of Arms of the People s Republic of Mongolia (1940 - 1941).svg|Štátny znak Mongolskej ľudovej republiky 1940 – 1941 Image:Coat of Arms of the People s Republic of Mongolia (1941 - 1960).svg|Štátny znak Mongolskej ľudovej republiky 1941 – 1960 Image:Coat of Arms of the People s Republic of Mongolia (1960-1991 version).png|Štátny znak Mongolskej ľudovej republiky 1960 – 1991
Pozri aj  Štátny znak Mongolska Buriatsko
Vlajka Mongolska Vlajka Mongolska – tvoria ju tri zvislé pruhy – červený, svetlo modrý a červený; v červenom pruhu pri žrdi je umiestnený žltý ideogram sojombo - národný symbol Mongolska. Jednotlivé prvky sojomba majú symbolický význam. Najhornejšia figúra predstavuje oheň, symbol šťastia a spokojnosti. Jeho tri plamene znamenajú minulosť, prítomnosť aj budúcnosť. Slnko a mesiac sú predstavou „ sveta “ a večnosti (mladý mesiac je otcom Mongolska a zlaté slnko jeho matkou). Ďalší prvok, trojuholník (iný je na spodku ideogramu), symbolizuje šíp a kopiju obrátené hrotom k zemi, čo v mongolskej heraldike znamená „ smrť nepriateľovi “. Úzky obdĺžnik (opäť vo dvojici) pripomína rovinu stepi, priamočiarosť, spravodlivosť a čestnosť. Uprostred znaku je kruh „Jin-jang“, starý budhistický symbol jednoty protikladov (ohňa a vody, neba a zeme, muža a ženy), pripomínajúci tu telá dvoch rýb primknutých k sebe a v nekonečnom kruhu prechádzajúcich jedna v druhú. Zľava aj sprava sú dva vysoké obdĺžniky, symbolizujúce piliere, pevnosť, tvrdosť a príslovie „ dvaja priatelia sú silnejší ako kamenná hradba “. Žltá farba predstavuje zlato a jeho stálosť, nemeniacu sa ani pri skúške ohňom, modrá je tradičná mongolská farba a pripomína bezoblačné oblohy, červená je symbolom revolúcie, ale tiež lásky a víťazstva. Vlajka bola zavedená roku 1940.
Etymológia Názov Džungársko pochádza z mongolského slova Зүүнгар (Züüngar). "Züün" znamená ľavý a "gar" ruka, ako sa označovali Mongoli žijúci na strane po "ľavej ruke", keď sa Mongolská ríša rozdelila na východnú a západnú časť.
Obyvateľstvo Obyvatelia krajiny sú z 95% Mongoli. Najväčšou menšinou v Mongolsku sú Kazachovia, ktorých podiel dosahuje 4,5% všetkého obyvateľstva. Ďalej sú v Mongolsku zastúpení Rusi, Číňania, Kórejci a mnoho iných národností. Mongoli nie sú etnicky úplne jednotný národ, na území ich vlastného štátu sú zastúpené národnostné skupiny Chalchovia (86%), Ojratovia a Burjati. Ich náboženstvom je prevažne budhizmus. Až do 20. rokov 20. storočia sa v krajine používalo vlastné písmo, dnes je však úradným písmom upravená cyrilika. Značná časť mongolského obyvateľstva donedávna žila kočovným spôsobom života o čom svedčí aj fakt, že v mongolskom jazyku existuje až 300 pomenovaní pre kone. Pokračujúca urbanizácia vedie k sústreďovanie populácie v hlavnom meste Ulanbátare a niekoľkých oveľa menších mestách. Ulanbátar so svojou rozvíjajúcou sa civilizačnou štruktúrou priťahuje bývalých kočovných pastierov dobytka, ktorých stáda uhynuli v tvrdých zimách. V dôsledku toho vzniklo na okraji Ulanbátare niekoľko sídlisk pozostávajúcich z jurt. Úradným jazykom je mongolčina. Ďalším najpoužívanejším jazykom je ruština a čínština. Administratívne členenie Mongolska
Galéria Image:Flag of the People s Republic of Mongolia (1921-1924).svg| Vlajka Mongolska (1921-1924) Image:Flag of the People s Republic of Mongolia (1924-1940).svg| Vlajka Mongolska (1924-1940) Image:Flag of the People s Republic of Mongolia (1949-1992).svg| Vlajka Mongolska (1949-1992) Image:Soyombo symbol.png|Sojombo
Súbor:State emblem of Mongolia.svg|150px|náhľad|Štátny znak Mongolska 1991 – súčasnosť Štátny znak Mongolska (mongolsky Монгол улсын төрийн сүлд , Mongol ulsyn töriin süld ) bol prijatý 12. februára 1992 po páde komunistickej vlády. Znak je tvorený modrým kruhom, v ktorého strede je okrídlený letiaci kôň v kombinácii so sojombom, symbolizujúcim mongolskú nezávislosť, suverenitu a ducha národa. Kruh je ohraničený Tumeň nusan , symbolizujúcim večnosť. Na vrchole znaku je chandmani , tri budhistické klenoty (modrý, červený a zelený) symbolizujúce minulosť, súčasnosť a budúcnosť. Pod koňom je zelené pohorie, s kruhom osudu uprostred.
Ústava Mongolska () je základný a najvyšší zákon (ústava) Mongolska. Bola prijatá 13. januára 1992, s účinnosťou od 12. februára, novelizovaná 24. decembra 1999 a 4. decembra 2000. Ústava odzkadľuje politické, ekonomické a spoločenské zmeny nastolené demokratickou revolúciou v roku 1990, ktorá ukončila obdobie vlády komunistického režimu. Mongolsko ustanovuje ako demokratickú pluralitnú parlamentnú republiku, garantujucu ľudské práva, slobodu vierovyznania, prejavu, pohybu a v hospodárskej oblasti ustanovujúca zmiešanú ekonomiku. Ústava sa člení na šesť hláv a 70 článkov. Predchádzajúce (socialistické a nedemokratické) ústavy boli prijaté v rokoch 1924, 1940 a 1960.
Mapa rozšírenia mongolčiny Mongolčina alebo vlastná mongolčina (ak sa považuje za viacero jazykov) vlastné mongolské jazyky/mongolský makrojazyk je najvýznamnejší jazyk (resp. skupina jazykov či makrojazyk) zo skupiny mongolských jazykov a hlavný jazyk v Mongolsku. Ethnologue 2009 hovorí o vlastných mongolských jazykoch resp. mongolskom makrojazyku a rozlišuje dva jazyky: chalchská mongolčina/chalšská mongolčina (centrálna mongolčina, chalchčina/chalština, chalcha, chalcha-mongolčina, chalchské nárečie/nárečia) - vrátane dialektu dariganga (južná chalchčina) periférna mongolčina (=vnútorná mongolčina) - vrátane nárečia ordos Mongolčinou (chalchskou aj periférnou) hovorí asi 6 miliónov ľudí v Mongolsku, v priľahlých oblastiach Ruska a Číny (v autonómnej oblasti Vnútorné Mongolsko). Za spisovný variant jazyka sa v Mongolsku považuje najrozšírenejšie nárečie chalchčina. Mongolčina sa píše v Mongolsku a Rusku cyrilikou, v Číne tradičným mongolským písmom. Kategória:Mongolské jazyky
Štátny znak Mongolska (mongolsky Монгол улсын төрийн сүлд, Mongol ulsyn töriin süld) bol prijatý 12. februára 1992 po páde komunistickej vlády. Znak je tvorený modrým kruhom, v ktorého strede je okrídlený letiaci kôň v kombinácii so sojombom, symbolizujúcim mongolskú nezávislosť, suverenitu a ducha národa. Kruh je ohraničený Tumeň nusan, symbolizujúcim večnosť. Na vrchole znaku jechandmani, tri budhistické klenoty (modrý, červený a zelený) symbolizujúce minulosť, súčasnosť a budúcnosť. Pod koňom je zelené pohorie, s kruhom osudu uprostred.
História Futbalový zväz bol založený v roku 1959. Mongolsko sa nikdy nekvalifikovalo na Majstrovstvá sveta vo futbale alebo Majstrovstvá Ázie vo futbale. Mongolsko je členom Východoázijskej futbalovej federácie (EAFF).
Územný vývoj Mongolskej ríše Mongolská ríša (mong.: Монголын Эзэнт Гүрэн) bola najväčšia ríša v dejinách a jedna z najobávanejších v Eurázii. Vznikla zjednotením mongolských, a podmanením jednotlivých turkických kmeňov pod vedením Temüdžina, ktorého roku 1206 zhromaždenie mongolských náčelníkov vyhlásilo za veľkého chána - Džingischána. Tak sa začala územná expanzia mongolských kmeňov. Postupne sa pod ich nadvládu dostala Čína, Perzia, Kyjevská Rus a v roku 1241 sa Mongoli pri invázii do Uhorska objavili aj na Morave. Neúspešne sa pokúsili dobyť Indiu a Japonsko. Pri ich nájazdoch zahynulo asi 40 miliónov ľudí. Počas 14. storočia sa väčšina chanátov Mongolskej ríše rozpadla na menšie celky.
Pozri aj  Mongolsko
Ústava Mongolska môže byť: ústava Mongolskej ľudovej republiky z roku 1924, pozri Ústava Mongolskej ľudovej republiky (1924) ústava Mongolskej ľudovej republiky z roku 1940, pozri Ústava Mongolskej ľudovej republiky (1940) ústava Mongolskej ľudovej republiky z roku 1960, pozri Ústava Mongolskej ľudovej republiky (1960) ústava Mongolskej republiky z roku 1992, pozri Ústava Mongolska
Spojené štáty súhlasili s tým, aby Francúzsko vytvorilo Francúzsky vietnamský štát, ako integrálnu súčasť Francúzskej únie na čele s cisárom Bao Daiom, na základe ktorého sformovala svoju Vietnamskú národnú armádu. Vojna v Indočíne prebiehala istú dobu paralelne s kórejskou vojnou.Obidva konflikty mali ideologické zafarbenie. V tom čase sa plne rozvinul globálny konflikt Východ-Západ (ktorého súčasťou bola studená vojna v rokoch 1947/48-1953), ktorý postavil proti sebe dve superveľmoci: USA a ZSSR. Kým na centrálnej úrovni k otvoreným stretom nedochádzalo (medzi veľmocami samými), tak na periférii v jednotlivých častiach sveta, obidve krajiny podporovali svojich priateľov s cieľom oslabiť rivala. Preto boli Spojené štáty ochotné pomôcť Francúzsku v tejto vojne, aj keď odmietali kolonializmus. Najväčšiu pomoc Francúzi dostali zo strany Spojeného kráľovstva a do roku 1949 aj od Čankajšekových Číňanov. Vietnamskí komunisti získali podporu najmä po roku 1949 od Mao Ce-tungovej Číny a ZSSR. Číňania nedodávali len vojenskú techniku, ale tiež školili dôstojnícky zbor Viet Minhu. Ten dosiahol prvý väčší úspech v roku 1950, keď dobyl oporné francúzske body na čínskych hraniciach, čím zabezpečil otvorenú cestu pre čínske zásobovanie. Ďalším krokom bola snaha komunistov ovládnuť deltu Červenej rieky, ale opevnenia francúzskych pozícií neprelomili. V tejto operácii utŕžil Viet Minh masívne straty.
História Nezávislosť bola vyhlásená Ho Či Minom 2. septembra 1945. Povstalecké hnutie Viet Minh viedlo partizánsku vojnu, v ktorej porazilo Francúzsku koloniálnu správu a 10. októbra 1954 získalo Hanoj. Francúzska Indočína bola rozdelená na Laos, Kambodžu a Vietnam, ktorý delila 17. rovnobežka na severný (Vietnamská demokratická republika) a južný (Vietnamská republika). Komunistická Vietnamská demokratická republika začala v južnej časti krajiny podporovať ozbrojené hnutie Vietkong. Severovietnamská armáda pri tom obsadila pohraničné oblasti Kambodže a Laosu a postupne tam vybudovala tzv. Ho Či Minovu cestu. Do konfliktu sa ako spojenci Vietnamskej republiky postavili krajiny na čele s USA, začala sa tzv. vietnamská vojna. V priebehu rokov 1965-1975 bol Severný Vietnam vystavený intenzívnym náletom amerického a juhovietnamského letectva. Bola to jedna z najintenzívnejších leteckých kampaní od konca druhej svetovej vojny. Po stiahnutí spojencov z Južného Vietnamu v roku 1972 sa vojská Severného Vietnamu pokúsili viackrát napadnúť Vietnamskú republiku. V máji 1975 sa im nakoniec podarilo ovládnuť celú krajinu. Severný Vietnam zanikol 2. júla 1976 tým, že sa oba vietnamské štáty zjednotili a vytvorili jednotnú Socialistickú republiku Vietnam.
Ženevské dohody Francúzske pozície v bitke pri Dien Bien Phu. Mierové rokovania v Ženeve prebiehali v dvoch etapách. Prvá etapa od 26. apríla do 17. júna a ďalšia od 10. do 20. júla 1954. Schôdzky sa zúčastnili ZSSR, USA, Spojené kráľovstvo, Francúzsko, VDR (severný Vietnam) a Vietnamská republika (južný Vietnam), Kambodža a Laos. Z ázijského kontinentu boli ešte prizvané Čína a India. Ich premiéri (čínsky Čou En-laj a indický Džaváharlál Néhrú) 28. júna 1954 sformulovali všeobecné zásady mierového spolunažívania medzi štátmi - Panča šíla. Ženevské rokovania V otázke Kambodže a Laosu došlo ku zhode, obom štátom bola garantovaná formálna nezávislosť a postavenie neutrálnych krajín. Do konca roka 1954 malo dôjsť k stiahnutiu všetkých cudzích vojsk z ich územia, čo sa aj stalo. V oboch štátoch boli naplánované voľby do koniec roka 1955. Vietnamský problém nebolo tak jednoduché vyriešiť, napriek tomu sa nakoniec podarilo dosiahnuť zhodu, najmä po tlaku Číny na Sovietsky zväz. Severný Vietnam mal byť zatiaľ pod komunistickou nadvládou Ho Či Mina s hlavným mestom Hanoj. Naopak južný Vietnam mal zatiaľ zostať nekomunistický so staronovým vládcom Bao Daiom a hlavným mestom Saigon. Za deliacu hranicu bola určená 17. rovnobežka s priľahlým demilitarizovaným pásmom. Žiadny štát v Indočíne nesmel byť súčasťou akéhokoľvek vojenského paktu. Na leto 1956 boli naplánované slobodné vietnamskej voľby, ktoré mali odpovedať na otázku, aká bude ďalšia budúcnosť Vietnamu a zmluva hovorila o zjednotení tejto krajiny práve v roku 1956. Na plnenie dohôd dohliadala medzinárodná komisia zo zástupcov Indie, Poľska a Kanady. K laoským a kambodžským voľbám došlo podľa zmluvných dojednaní, k voľbám vo Vietname však nikdy nedošlo, takže krajina ostala fakticky rozdelená aj po roku 1956. Komplikovaná bola situácia Francúzska, ktoré v Ženeve vystupovalo z pozície agresora a navyše bolo zmietané vnútropolitickými spormi. Po neúspechu pri Dien Bien Phu podala vláda Josepha Laniela demisiu a nový kabinet Mendèsa France získal dôveru až po sľube, že ukončí vojnové dobrodružstvo v Indočíne. Tak sa aj stalo podpisom ženevských dohôd v júli 1954. Avšak tieto dohody, ako sa neskôr ukázalo, nedodržala žiadna zo zmluvných strán.
Vietnamská demokratická republika alebo Demokratická republika Vietnam (skrátene VDR, Vietnamsky: Việt Nam Dân Chủ Cộng Hòa), obvykle označovaná ako Severný Vietnam , bol komunistami ovládaný štát v severnej časti Vietnamu, zahrňujúca Tonkin a severnú polovicu Annamu. Hlavným mestom bol Hanoj.
Dekolonizácia Francúzska koloniálna ríša sa začala rozpadať v priebehu druhej svetovej vojny, kedy Japonsko okupovalo Indočínu, Spojené kráľovstvo Sýriu, Libanon a Madagaskar a Spojené štáty americké severnú Afriku (pri bojoch s Nemeckom). Po vojne Francúzsku sa podarilo znovu obsadiť niektoré stratené územia, bolo ale konfrontované s celosvetovým tlakom na dekolonizáciu; s možnou stratou kolónií sa nechcelo zmieriť. Ho Či Minov Viet Minh vyhlásil nezávislosť Vietnamu, čo bolo príčinou indočínskej vojny. V roku 1955 prebehlo v Kamerune povstanie za nezávislosť, ktoré bolo tvrdo potlačené. Potom, čo sa v roku 1954 Francúzi stiahli z Indočíny, boli nútený čeliť ďalšiemu krvavému konfliktu v súvislosti s alžírskymi snahami o nezávislosť, ktorú tomuto územiu odmietali udeliť. Háklivým problémom bolo hlavne postavenie značného množstvo európskych kolonistov vo francúzskej severnej Afrike (tzv. pied noirs). Alžírsko získalo nezávislosť po niekoľkoročnom konflikte v roku 1962. Väčšina afrických krajín získali nezávislosť po miestnych referendách v roku 1960, Mayotte a Réunion sa ale rozhodli zostať súčasťou Francúzska ako zámorské územia. Pod francúzskou správou dnes zotrváva len zlomok bývalej zámorskej koloniálnej ríše, najvýznamnejšie z týchto území je Francúzska Guyana (ďalšie pozri administratívne členenie Francúzska). Vo väčšine bývalých francúzskych kolónií je hlboko zakorenená francúzska kultúra, francúzština zostala ako úradný jazyk či používajú menu naviazanú na euro (menová únia západoafrických štátov používajúca CFA frank).
Účastníci Na jednej strane bojoval vojenský zväzok Spojených štátov amerických, Vietnamskej republiky (Južný Vietnam), Austrálie a Kórejskej republiky. Na strane druhej to bol vojenský zväzok Vietnamskej demokratickej republiky (Severný Vietnam) a Národného oslobodzovacieho frontu (Vietkong – tiež označovaný NFOJV), partizánskej komunistickej organizácie, existujúcej vďaka podpore Vietnamskej demokratickej republiky. ZSSR a Čína poskytovali Vietnamskej demokratickej republike a Národnému oslobodzovaciemu frontu vojenskú pomoc, priamo však vo výraznej miere nezasahovali. Výnimkou bolo nasadenie sovietskych vojakov, ktorí v počiatočnom období obsluhovali protilietadlové zariadenia a leteckí inštruktori, ktorí cvičili severovietnamských letcov. Od roku 1970 USA rozšírili svoje vojenské akcie, najmä ničivé bombardovanie, na susedné štáty Kambodžu a Laos, ktoré nedobrovoľne poskytovali Vietkongu a severovietnamskej armáde (VĽA) nástupiská pre útoky na Južný Vietnam.
2. saigonská zmluva Ďalšia francúzska aktivita na území Vietnamu prebehla až po prusko-francúzskej vojne. Roku 1873 previedli Francúzi ďalšiu expedíciu vo Vietname a v roku 1874 (15. marca) bol kráľ Tu-duc okolnosťami donútený signovať tzv. druhú saigonskú zmluvu, známu aj ako Philastrova zmluva , podľa francúzskeho diplomata Paula Philastreho. Jej obsahom bolo podriadenie vietnamskej zahraničnej politiky Francúzsku a uznanie záberu Kočinčíny. Francúzsko navyše získalo právo exteritoriality a slobodnej plavby po Červenej rieke. V roku 1882 prvý civilný guvernér Kočinčíny Le Myre de Vilers považoval 2. saigonskú zmluvu za nenaplnenú, čo následne viedlo k okupácii Hanoja (27. apríla 1882).
Federácia Francúzska Indočína vznikla v októbri roku 1887 spojením území Annamu, Tonkinu, Kočinčíny (z týchto skorších koloniálnych území sa skladá dnešný Vietnam) a Kambodžského kráľovstva (tzv. „kráľovstvo“ bolo priamo závislé na francúzskej koloniálnej moci). Po francúzsko-siamskej vojne sa v roku 1883 pripojil k Indočíne aj Laos. V štyroch protektorátoch bola Francúzmi ponechaná určitá moc v rukách miestnych vládcov, t. j. vietnamských cisárov a laoských a kambodžských kráľov. Miestny vládcovia mali de iure v rukách všetku moc, ale v skutočnosti boli len figúrkami francúzskeho vplyvu v krajine.
Indočínska vojna Viet Minh pod velením Ho Či Mina stál vo vojne proti francúzskej koalícii. Po víťazstve vo vojne dosiahol Vietnam nezávislosť. Bol však rozdelený na komunistický sever (VDR) a demokratický juh. Na severe sa Viet minh transformoval na vládu VDR (Ho Či Min) a na juhu na Việt Cộng (Nguyễn Hữu Thọ), partizánsku organizáciu, ktorá sa snažila o zjednotenie krajiny pod komunistickou vládou. Nevyberala si zrejmé prostriedky boja, to však americká armáda tiež nie.
Druhá svetová vojna Roku 1941 sa drobné vietnamské odbojové organizácie spojili a vytvorili Viet Minh. Do tej doby bojovali proti kolonializmu, hlavne francúzskemu, samostatne. Koncom vojny dosadili Francúzi na vietnamský trón cisára Bao Daia, ktorý prakticky plnil francúzske nároky. Krátko po jeho dosadení bol obeťou prevratu organizovaného práve Viet Minhom.
Skrytý (domáci) front Žena pri práci na sústruhu v americkej továrni na lietadlá. Počas vojny zohrali ženy významnú úlohu v priemysle prakticky všetkých krajín. V priebehu vojny sa ukázalo, že veľmi významným prvkom vojnového úsilia bude priemyselná výroba. Spojenci sa spoliehali na priemyselnú silu Spojených štátov amerických, ktorá významnou mierou pomáhala zbrojiť Spojené kráľovstvo aj Sovietsky zväz. Nacistické Nemecko mobilizovalo svoj priemysel pomalšie. V marci 1942 začalo nacistické Nemecko pociťovať nedostatok pracovných síl, boli preto zorganizované nábory na prácu po celej okupovanej Európe. Veľa ľudí išlo dobrovoľne, boli to najmä Francúzi a Ukrajinci. No už v auguste sa aj tieto možnosti vyčerpali, preto bol vydaný rozkaz na deportácie – tzv. totálne nasadenie. Do roku 1944 sa podmienky týchto pracujúcich zhoršili natoľko, že sa prakticky nelíšili od podmienok v koncentračných táboroch. V Nemecku vtedy pracovalo asi 7,5 milióna cudzincov (1,3 milióna Francúzov, 1,7 milióna Poliakov, 2,8 milióna sovietskych občanov, z nich polovica ženy), skoro 2 milióny vojnových zajatcov a 700 000 väzňov z koncentračných táborov. Kritická situácia v Sovietskom zväze krátko po napadnutí Nemeckom si tiež vyžiadala maximálne nasadenie celého obyvateľstva. Podarilo sa evakuovať časť priemyselných podnikov aj s kvalifikovanými robotníkmi z ohrozených oblastí v západnej časti krajiny mimo dosah nacistov hlavne na Ural, Sibír a do Kazachstanu, čo bol obrovský úspech. Sovietska priemyselná výroba v priebehu vojny, najmä po roku 1942 mohla, aj vďaka štedrej pomoci od západných Spojencov (Zákon o pôžičke a prenájme Lend-Lease), úspešne rásť a čoskoro predbehla aj samotné Nemecko. Sovietsky režim apeloval na národné a vlastenecké cítenie všetkých obyvateľov, ruku v ruke s tým však nasledovali tvrdé reštriktívne opatrenia. Robotníci a baníci spätí s vojenským priemyslom boli pokladaní za mobilizovaných, a podliehali vojenským súdom (napr. za 3 neskoré príchody do práce hrozili 3 roky nútených prác). Postupným povolávaním mužov na front tak prechádzalo veľa úloh v hospodárstve na ženy, mladistvých a starcov. Napriek všetkému, mnohí neváhali pracovať aj 14 hodín denne a pri tom žiť zo skromných prídelov potravín. Vo viacerých krajinách prebiehali tiež zbierky peňazí, za ktoré sa zabezpečovala pomoc postihnutým vojnou, alebo sa dokonca nakupovali tanky či lietadlá.
Situácia po skončení druhej svetovej vojny Rozdielne postoje niektorých krajín, ktoré oslobodila Červená armáda k americkému Marshallovmu plánu európskej obnovy z 5. júna 1947, vyvolali obavu Moskvy, že v týchto krajinách stratí vplyv. Po prípravných jednaniach sovietsky minister zahraničných vecí V. Molotov začiatkom júla 1947 Marshallov plán zamietol a predpovedal budúcu konfrontáciu s krajinami, ktoré sa stali alebo stanú (príjmu M. plán) spojencami USA a označil ich za nepriateľov ZSSR. Molotov na pôde OSN ešte v roku 1947 predstavil sovietsky alternatívny plán pomoci, z ktorého sa v januári 1949 v Moskve stala Rada vzájomnej hospodárskej pomoci (RVHP) s členskými krajinami: ZSSR, Poľsko, ČSSR, Maďarsko, Rumunsko, Bulharsko. Cieľom bolo vytvorenie hospodársky, politicky i vojensky jednotného bloku krajín „socialistického tábora“. Týmito udalosťami sa konfrontácia medzi "Západom" a "Východom", ktorá sa ako ideologická začala hneď po skončení vojny, pretavila do súperenia a nepriateľstva nazývaného studená vojna. V Európe bola medzi týmito tábormi spustená železná opona a po vytvorení vojenských paktov (NATO a Varšavská zmluva) sa tento konflikt zmenil na boj o ovládnutie celého sveta.
Prechod k studenej vojne Po skončení bojov a porážke Japonska sa začali vzťahy bývalých Spojencov rýchlo zhoršovať. Spôsobovala to najmä agresívna a arogantná politika Stalina vedúca k rozpínaniu totalitných diktatúr sovietskeho typu. Veľká časť obyvateľstva Sovietskeho zväzu však videla cez prizmu svojich skúseností z bojov na východnom fronte povojnové zhoršenie vzťahov so západnými krajinami a tým aj ohrozenie bezpečnosti svojej vlasti ako opätovné nebezpečenstvo vojny. Preto v Sovietskom zväze verejnosť, ktorú navyše ovplyvňovala aj propaganda, nikdy zásadne neprotestovala proti veľkým výdavkom na obranu a z toho vyplývajúcemu zbrojeniu.
Premiér Veľkej Británie David Lloyd George, Vittorio Orlando z Talianska, Premiér Francúzska Georges Clemenceau a prezident USA Woodrow Wilson Druhá svetová vojna je dodnes najväčší a najrozsiahlejší ozbrojený konflikt v dejinách ľudstva, ktorý stál život asi 45 až 60 miliónov ľudí. Boje prebiehali v Európe, Ázii a Afrike a zúčastňovali sa na nich muži i ženy aj z oboch ďalších obývaných kontinentov: Ameriky a Austrálie. Počas šiestich rokov trvania zomreli desiatky miliónov civilistov, milióny príslušníkov ozbrojených síl, boli zničené celé mestá a spôsobené nevyčísliteľné škody na majetku a kultúrnom dedičstve ľudstva. Ich bezprostrednými príčinami bolo napätie vyvolané chybne koncipovanou Versaillskou zmluvou, Veľká hospodárska kríza na prelome 20. a 30. rokov, ktorá kriticky oslabila všetky štáty a ich vlády ako aj slabosť Spoločnosti národov a mocností, ktoré mali udržovať svetový mier a dohliadať na dodržovanie versaillského systému.
Studená vojna bola skrytým konfliktom medzi Západom (Spojené štáty a ďalšie západné krajiny) a komunistickým blokom (resp. východným blokom, vedeným Sovietskym zväzom), keď sa Spojené štáty a Sovietsky zväz po víťazstve v druhej svetovej vojne stali súperiacimi superveľmocami. Namiesto otvoreného vojenského konfliktu o svetovú nadvládu medzi vojenskými zoskupeniami NATO a Varšavská zmluva sa konfrontácia odohrávala hlavne v ideologickej (Trumanova doktrína), politickej, propagandistickej, hospodárskej (Marshallov plán) a vedecko-technickej rovine. Osobitosťou bola skutočnosť, že táto konfrontácia sa prenášala do kultúry, vedy, športu i medziľudských vzťahov a prejavovala sa ako súperenie, bez priameho vojenského stretnutia oboch superveľmocí. Súperenie sa najviac prejavilo v boji o sféry vplyvu a o prevahu v zbrojení. Sféry vplyvu sa rozširovali vedením tzv. zástupných vojen, teda ozbrojených konfliktov v menej rozvinutých krajinách, pri ktorých bloky podporovali spriaznené strany v danej krajine (napríklad Kórea, Vietnam, Angola, Afganistan). Podstatnú úlohu v získavaní priaznivcov a spojencov (aj na strane protivníka a nezúčastnených krajín) zohrávala ideologická propaganda, špionáž a tajné služby. V roku 1947 USA stratili monopolné postavenie jedinej nukleárnej veľmoci, čím sa znížila pravdepodobnosť vedenia americkej preventívnej (nukleárnej) vojny a začali preteky (o prevahu) v zbrojení. Predovšetkým tzv. jadrové zastrašovanie (pozri dejiny vývoja jadrových zbraní, atómová bomba a jadrová vojna) viedlo k rovnováhe strachu založenej na zaručenom vzájomnom zničení ( anglicky mutually assured destruction), čo postupne otvorilo cestu k rokovaniam o obmedzení a znížení počtu strategických zbraní v 60. a 70. rokoch 20. storočia. Súperenie vo vedecko-technickej (napr. vesmírne preteky) oblasti, do ktorého sa investovali rozsiahle materiálne, finančné i ľudské zdroje prinieslo v priebehu krátkeho obdobia významný vedecko-technický pokrok napriek tomu, že jeho primárny cieľ bol vojenská prevaha (balistické rakety, špionážne satelity a pod.) Studená vojna trvala približne od roku 1947 do rozpadu Sovietskeho zväzu v roku 1991. V tomto období rozhodnutia o vojnách vznikali len v Moskve a vo Washingtone. Od roku 1992 do roku 2008 boli európske krajiny podľa Friedmana opäť suverénne a zjednotené. Okolo roku 1975 mala sovietska strana prevahu v konvenčných zbraniach a ZSSR sa darilo aj na poli propagandy rozširovaním konšpiračných teórií o Spojených štátoch. (Napr. mierové hnutie v Európe po porážke „vojnových štváčov“ USA vo Vietname bolo umne podporované sovietmi ovládanou Svetovou radou mieru.) Nie je preto samozrejmosťou, že USA nakoniec vyhrali studenú vojnu a to bez toho, že by bola rozpútaná jadrová vojna. Názov studená vojna patrí medzi pomenovania typu blesková vojna, čudná vojna, železná opona atď. , ktoré sa nepovažujú za vlastné mená, a preto sa píšu s malým začiatočným písmenom.
Druhá francúzska koloniálna ríša Po skončení napoleonských vojen Spojené kráľovstvo vrátilo Francúzsku niektoré kolónie: Guadeloupe, Martinik, Francúzsku Guyanu, niektoré obchodné miesta v Senegale, Réunion a malé územia v Indii; Briti však neopustili Svätú Luciu, Tobago, Seychely a Maurícius. Pravý začiatok nového francúzskeho impéria sa datuje k roku 1830, kedy začala krvavá invázia do Alžírska (súčasť Osmanskej ríše). Napoleon III. sa pokúšal o založenie protektorátu koloniálneho typu v Mexiku (medzi rokmi 1861 – 1867), ale Francúzi sa týchto plánov museli vzdať, pretože boli v nebezpečnom rozpore s americkou Monroeovou doktrínou. Napoleonovi III. sa ale podarilo získať územie v Kambodži a na juhu Vietnamu. Francúzske územia sa významnejšie rozrástli až po prusko-francúzskej vojne z roku 1871, za obdobia tretej francúzskej republiky (trvajúcej v rokoch 1871 – 1940), kedy Francúzi dobyli celý dnešný Vietnam; spolu s Kambodžou a Laosom získaným v roku 1893 tieto oblasti tvorili Francúzsku Indočínu. Francúzska expanzia pokračovala tiež v Afrike, v roku 1881 bol v Tunisku ustanovený protektorát, pod francúzsky vplyv sa ďalej dostali rozsiahle územia v severovýchodnej Afrike na území dnešných Mauritánie, Senegalu, Guiney, Mali, Pobrežia slonoviny, Beninu, Nigeru, Burkiny, Čadu, Stredoafrickej republiky a republiky Kongo. Malá francúzska kolónia existovala aj na východnom pobreží Afriky: Džibuti (tzv. Francúzske Somálsko). V roku 1912 sa francúzskym protektorátom stalo tiež Maroko. Francúzi tiež zakladali kolónie v Pacifiku: Nová Kaledónia, Francúzska Polynézia a Nové Hebridy (spoločná vláda so Spojeným kráľovstvom). Najväčšieho územného rozmachu dosiahla francúzska koloniálna ríša po skončení prvej svetovej vojny, rozrástla sa o bývalé nemecké kolónie Togoland a Kamerun a de facto k nej pripadli tiež bývalé osmanské provincie Sýria a Libanon (ako mandátne územie). Vo všetkých kolóniách prebiehala európeizácia a presadzovanie francúzskej kultúry, najviac však v západnej a severnej Afrike. Tamojším obyvateľom, ktorí prijali francúzsku kultúru, dokázali rozprávať spisovne po francúzsky a prijali krst, bolo priznané francúzske občianstvo vrátane volebného práva.
Predohra ku konfliktu Francúzska republika sa po druhej svetovej vojne snažila obnoviť a posilniť svoje koloniálne panstvo (Francúzsku úniu) nielen v Afrike ale aj v Juhovýchodnej Ázii. Vo Vietname sa však už dlho pred vojnou, v 19. storočí postavil proti Francúzom povstalec Phan Đình Phùng a zasadil prvé zrnká vietnamského nacionalizmu. Proti pokusom o obnovenie koloniálneho panstva Francúzska v Indočíne sa postavilo hnutie odporu podporované komunistami (Viet Minh) na čele s Ho Či Minom. Vo veľkom bol Viet Minh podporovaný Čínou a Sovietskym zväzom, nakoľko cítili možnosť šírenia komunistickej hegemónie. Zásah Francúzov vyústil do zdĺhavej vojny, v ktorej sa nedokázali prispôsobiť partizánskemu boju Viet Minhu. Napriek výrazným víťazstvám na začiatku ťaženia si Francúzi dokázali podmaniť len mestá. Francúzske velenie od začiatku vojny dúfalo, že Viet Minh zatiahne do klasických bojov, v ktorých by si naplno mohlo uplatniť svoju materiálnu prevahu. V neprospech Francúzskeho postupu proti Viet Minhu hral i fakt, že Francúzi nedokázali získať priazeň domáceho obyvateľstva.
Po skončení japonskej okupácie Indočíny na konci 2. svetovej vojny sa k moci dostali komunisti pod vedením Ho Či Mina, ktorí ale neboli schopní zabrániť pokusom Francúzska o obnovu predvojnového koloniálneho usporiadania, statusu quo ante bellum. Francúzi prepustili japonských vojnových väzňov a znovu ich vyzbrojili, aby v prvých týždňoch konfliktu bojovali na ich strane. V októbri 1945 obsadili francúzske oddiely Saigon, ďalej pokračovali smerom do delty Mekongu a v novembri 1945 sa im podarilo získať Haiphong. K otvorenému konfliktu Francúzov s komunistami došlo 19. decembra 1945. Komunistická Vietnamská ľudová armáda (Viet Minh) pod velením generála Võ Nguyên Giápa bola veľmi zle vyzbrojená a nemala dostatok síl, aby sa v priamom strete postavila francúzskym oddielom. To bol dôvod zvolenej stratégie partizánskeho boja, keď sa snažili využiť členitý a nedostupný terén.
Absolutizmus Za Ľudovíta XIV. (1638 – 1715) sa francúzske hospodárstvo sľubne rozvíjalo, napriek tomu sa však situácia prostého obyvateľstva príliš nezlepšovala. Hoci Francúzsko predstavovala jednu z najbohatších zemí sveta, nedokázalo plne uspokojiť potreby svojho panovníka, ktorý neustále trpel nedostatkom financií, ktoré potreboval na svoje honosné stavby, a najmä na vojnové účely. Smrtiace sa pre štát ukázali dve veci: stavba a následná prevádzka Versailles a nie práve úspešná vojna o španielske dedičstvo, v ktorej sa stretol s koalíciou Anglicka, Svätej ríše rímskej a rakúskych Habsburgovcov. Výsledkom bolo obrovské zadlženie krajiny, ktoré vyústilo za vlády Ľudovíta XV. vo všeobecný úpadok ešte prehĺbený za Ľudovíta XVI. (1774 – 1792). Vznikli hospodárske problémy. Väčšina obyvateľov sa živila poľnohospodárstvom, najviac ľudí žilo na vidieku (asi 4/5). Pôda bola drahá, roľníci i veľkostatky mali len malé výnosy a cena potravín stúpala. Tesne pred revolúciou tvorili 1/5 národa žobráci. Remeslo bolo riadené cechmi. Ozývali sa hlasy po ich zrušení, niektorí remeselníci chceli vyrábať slobodne. Priemyselníci sa zasadzovali o právo na slobodné podnikanie. Obchodu sa najviac darilo na pobreží, pretože sa platilo vnútorné clo, ale ani obchodníci na pobreží neboli spokojní. Od čias Ľudovíta XIV. vládol francúzsky panovník absolutisticky, jeho moci bol prisudzovaný božský pôvod. Dvor Ľudovíta XVI. mal obrovskú spotrebu a vysoké dlhy. Aby mal na splátky, zvýšil existujúce a zaviedol špeciálne dane, napríklad z komínov, šiat a okien. Dane platilo 96 % obyvateľstva, takzvaný tretí stav. Ten navyše platil desiatky a clo.
Pozri aj  Zoznam panovníkov Francúzska Francúzsko Kategória:Vládcovia Francúzska
Spoločenské pomery Pokiaľ ide o rozvrstvenie spoločnosti, Francúzsko v 18. storočí sa stále delilo na tri stavy: 2 privilegované (2% obyvateľstva, nemuseli platiť dane, mali politickú moc, mohli podnikať): prvý stav: duchovenstvo druhý stav: šľachta 1 neprivilegovaný (98 % obyvateľstva, museli platiť dane, nemali politickú moc, mali značne obmedzené možnosti podnikania): tretí stav: obyvateľstvo, ktoré nepatrilo do prvých dvoch stavov, ktoré možno rozdeliť na vidiecke (roľníci a i.) a mestské (mešťania atď.). Nad stavmi stála absolútna moc panovníka. Tesne pred revolúciou tvorili jednu pätinu národa žobráci. V rámci privilegovaných stavov ešte treba rozlišovať: Časť šľachty okolo kráľovského dvora a vysokí cirkevní hodnostári žili v prepychu. Oveľa skromnejšie žil zvyšok šľachty na vidieku; ich lénne dávky sa totiž vyberali v peniazoch, ktorých hodnota neustále klesala. A takmer chudobné bolo nižšie duchovenstvo. Tesne pred revolúciou sa väčšina obyvateľov živila poľnohospodárstvom, najviac ľudí žilo na dedinách (20 miliónov obyvateľov, teda asi 4/5). Pôda bola veľmi drahá, roľníci aj veľkostatky mali len malé výnosy a stúpla cena potravín. Veľmi významným faktorom 80. rokov bola aj americká revolúcia (1775 – 1783), ktorej myšlienky boja za ľudské práva práve koncom 80. rokov prenikali do Európy. Okrem toho posledné roky pred revolúciou panovala vo francúzskej monarchii sloboda tlače. Prostredníctvom novín sa rozširovali (aj v časti šľachty) myšlienky osvietenstva a racionalizmu. Osvietenstvo šírili aj slobodomurárske lóže. Súčasťou vznikajúcej mestskej spoločnosti sa stávali literárne a neskôr aj politické salóny známych osobností. Stále populárnejšia v nich bola vízia rovnosti ľudí a demokracie filozofa Jeana Jacquesa Rousseaua. Nadšene sa prijímali jeho názory, že človek je v svojej podstate dobrý, ale súčasná spoločnosť je skazená. Jean Jacques Rousseau predložil model demokracie vychádzajúci z aténskej demokracie. Z ďalších osvietenských mysliteľov spomeňme, že Barón de Montesquieu požadoval, aby sa štátna moc rozdelila na legislatívu, exekutívu a jurisdikciu (tak ako je tomu dnes). Voltaire ovplyvnil revolúciu svojimi názormi o slobode a ľudskom pokroku. A napokon John Locke (Angličan) tvrdil, že prirodzené práva (na život, majetok, slobodu) nemôže štát ani panovník občanovi odňať a musí ich chrániť, lebo existovali už pred vznikom štátu. Tento princíp už bol vyjadrený v Deklarácii nezávislosti USA (1776).
Pozri aj  francúzska koloniálna ríša prvá francúzska republika (17931804) júlová monarchia (18301848) druhá francúzska republika (18481852) tretia francúzska republika (18701940)
Pozri aj  Francúzsky právny systém v období Francúzskej revolúcie
Francúzske kolónie na mape sveta. Svetlou farbou: prvé francúzska ríša, tmavou farbou: druhá francúzska ríša Francúzska koloniálna ríša (iné výrazy: francúzske koloniálne impérium , francúzske kolónie ; ) bola v 19. a 20. storočí po Britskom impériu najrozsiahlejšia koloniálna ríša. Francúzsko získavalo prvé kolónie na začiatku 17. storočia a postupne sa stalo jednou z rozhodujúcich svetových koloniálnych veľmocí. V súčasnosti Francúzsku ostáva len niekoľko bývalých koloniálnych území roztrúsených po celom svete, s väčšou či menšou mierou autonómie (pozri administratívne členenie Francúzska).
História Územie Indočíny pre svoju strategickú polohu priťahovalo pozornosť kolonizátorov. Odohrávalo sa tu mocenské súperenie medzi európskymi koloniálnymi mocnosťami, domácimi štátmi – Čína, Siam, a v neposlednom rade i Japonskom, ktorého vojenské obsadenie Francúzskej Indočíny malo devastačný dopad na francúzsku prestíž v oblasti, čo sa odzrkadlilo na tvrdom odpore miestnych voči Francúzom po 2. svetovej vojne.
Záver Dôsledky japonských akcií v Malajzii a v Singapure boli pre Spojencov katastrofálne. 130 000 vojakov bolo zabitých, alebo padlo do zajatia. Naproti tomu Japonci prišli len o 9 000 padlých a ranených. Briti navyše stratili veľmi dôležitú ázijskú základňu a ich prestíž v Európe a v Ázii bola značne otrasená. Niektorí historici zastávajú názor, že išlo o katastrofu porovnateľnú s pádom Francúzska. Hlavná príčina britskej porážky spočíva v podcenení japonských vojenských možností a nepripravenosti na možnosť útoku z pevniny, pretože džungľu na Malajskom polostrove britské velenie považovalo za nepriechodnú. Vďaka víťazstvu sa Japonsku otvorila cesta k získaniu Holandskej východnej Indie. Singapur bol Japoncami premenovaný na Šónan (照 南 ~ Svetlo juhu) a prestíž generála Jašita stúpla tak, že si vyslúžil prezývku „Malajský tiger“.
Druhá Čínsko-japonská vojna (7. júl 1937–9. september 1945) bol vojnový konflikt medzi Čínou a Japonskom. Boje sa odohrávali pred a i v priebehu druhej svetovej vojny (niektorí autori však túto vojnu považujú za začiatok druhej svetovej vojny v oblasti východnej Ázie a Pacifiku, ide však o menšinový názor). Vojna predstavovala vyvrcholenie dlhotrvajúceho nepriateľstva, ktoré sa od roku 1931 prejavovalo celou radou rozsiahlych ozbrojených incidentov. Vojna, ktorá mala realizovať plány Japonska na získanie pozície najsilnejšej veľmoci v Ázii, sa rozrástla v roku 1941 v svetovom konflikte, keď Japonsko napadlo i Spojené štáty americké a britské a holandské kolónie a skončila až kapituláciou japonských vojsk v septembri 1945. Počas bojov v Číne padlo asi 3,8 milióna Číňanov (3,2 milióna z Kuomintangu a 580 000 komunistov. V dôsledku bojov a okupácie prišlo medzi rokmi 1937 až 1945 o život aj 17 miliónov čínskych civilistov. Zahynulo tiež asi 432 000 Číňanov, ktorí kolaborovali s Japoncami. Holanďania stratili 9 400 mužov, z ktorých 8 500 zahynulo v zajatí. V Holandskej Východnej Indii zahynulo v dôsledku japonskej okupácie 4 milióny ľudí. Japonsko stratilo pri bojoch v Číne asi 1,1 milióna mužov. Kategória:Bojiská druhej svetovej vojny Kategória:Vojny Číny
Obdobie Asuka Obdobie Asuka sa považuje za prechodné obdobie medzi predhistorickým a novodobým Japonskom. Japonsko vyšlo z obdobia Kofun, ako krajina, ktorá navonok pôsobila ako jednotný štátny celok, ale v skutočnosti bola zmietaná vnútornými bojmi jednotlivých mocných rodov o nadvládu a vplyv v krajine. Autorita cisára v tomto období bola veľmi slabá a jeho pozícia krehká, pretože skutočnú moc v krajine mali predstavitelia mocných kniežacích rodov združujúcich sa okolo cisárskeho dvora, ktorý medzi sebou bojovali o rozhodujúci vplyv v krajine. Jedným z najmocnejších rodov bol rod Saga, ktorý držal takú veľkú moc, že dokonca podľa ľubovôle dosadzoval a odvolával niektorých cisárov. V priebehu 6. storočia do Japonska preniká budhizmus a nadväzujú sa obchodné a diplomatické kontakty s Čínou a Kóreou, prostredníctvom ktorých preniká do Japonska aj čínske filozofické a politické myslenie - predovšetkým Konfucianizmus. Základnou politickou myšlienkou konfucianizmu je predstava, že hierarchicky usporiadaná spoločnosť s presne vymedzenou deľbou moci a s dominantným postavením panovníka vo všetkých sférach života krajiny, je najlepšou formou vlády. V druhej polovici 6. storočia vzniká v Číne po chaotickom období striedania vlád severných a južných dynastií vláda dynastie Suej, ktorá bola čoskoro nahradená oveľa úspešnejšou a dlhšie trvajúcou dynastiou Tchang. V oboch prípadoch bola štátna moc v Číne koncentrovaná v rukách cisára a jeho dvorského aparátu. Japonsko, naproti tomu vystupovalo pri vtedajšom porovnaní s Čínou ako krajina bez silného centrálneho zriadenia, zmysluplnej a životaschopnej administratívnej štruktúry a s neohrabanými zvykmi. V priebehu 6. storočia sa sformovala na cisárskom dvore silná reformám naklonená a čínskym konfucianizmom inšpirovaná skupina dvoranov, ktorý chceli zreformovať správu a administratívu krajiny podľa čínskeho vzoru. Snaha o reformu správy krajiny získala veľkú podporu najmä po nástupe cisára Šótoku. On a jeho nasledovníci vytvorili efektívny štátny systém, na čele ktorého bola postava cisára. Reformy správneho systému krajiny uskutočnené v tomto období, predovšetkým Reforma Taika z roku 645 a kódex Taiho z roku 701 vytvorili základy nového politického usporiadania v krajine, ktoré bolo v nasledujúcom období Nara plne využité.
Výsledky Keď rozhlas priniesol podrobnosti o japonských útokoch na Havajské ostrovy, Midway, Ostrov Wake a Guam boli obyvatelia USA zaskočení. Prekvapenie sa ale čoskoro zmenilo na hnev nad „dňom, ktorý navždy zostane dňom hanby“. 8. decembra Kongres vyhlásil vojnu Japonsku; o tri dni neskôr Nemecko, Taliansko a ďalšie krajiny osi vrátane Slovenska vyhlásili vojnu Spojeným štátom. Krajina pohotovo zmobilizovala obyvateľstvo aj celý priemyselný potenciál. 6. januára 1942 prezident Roosevelt oznámil závratné ciele výroby: vláda si objednala 60 000 lietadiel, 45 000 tankov, 20 000 protilietadlových diel a obchodné plavidlá s celkovou tonážou 18 miliónov ton. Poľnohospodárstvo, priemyselná výroba, ťažba, obchod, odbory, investície, komunikácie, ba dokonca i vzdelanie a kultúrne podujatia sa tým či oným spôsobom podriadili novej a rozsiahlejšej kontrole štátu. Štát zhromaždil obrovské množstvo finančných prostriedkov a vybudoval nový mamutí priemysel na hromadnú výrobu lodí, obrnených vozidiel a lietadiel. Nastal veľký pohyb obyvateľstva. V dôsledku niekoľkých zákonov o brannej povinnosti vstúpilo do ozbrojených síl Spojených štátov 15 100 000 Američanov. Koncom roku 1943 slúžilo v Americkej armáde alebo jej blízkych zložkách približne 65 miliónov mužov a žien. Útok na Spojené štáty odzvonil americkému izolacionizmu a urýchlil vojenskú mobilizáciu. V dôsledku Pearl Harboru a strachu z ázijskej špionáže sa Američania dopustili aktu neznášanlivosti: internovaniu Američanov japonského pôvodu. Vo februári 1942 takmer 120 tisíc Japoncov žijúcich v Kalifornii muselo opustiť svoje domovy, internovali ich za ostnatý drôt do 10 úbohých dočasných táborov a neskôr premiestnili do „vojnových presídľovacích táborov“ v blízkosti juhozápadných miest. Takmer 63 percent týchto Japoncov sa narodilo v Amerike; boli americkými občanmi. Nikdy nevyšiel najavo nijaký dôkaz o špionáži. V skutočnosti Japonci z Havajských ostrovov a kontinentálnych Spojených štátov bojovali s úprimným odhodlaním a udatnosťou v dvoch pechotných jednotkách na talianskom fronte. Iní slúžili ako tlmočníci a prekladatelia v Tichomorí. V roku 1983 americká vláda uznala nespravodlivosť internovania a žijúcim Američanom japonského pôvodu vyplatila čiastočné odškodné.
Japonské cisárstvo () bol štátny útvar existujúci v rokoch 1868 – 1945 na území súčasného Japonska, Kurilských ostrovov, Taiwanu a po jej okupácii v roku 1910 aj Kórey. Vládli mu cisári z dynastie Jamato. Vzniklo po páde šógunátu v roku 1868 a zaniklo po prehranej Druhej svetovej vojne roku 1945.
Udalosti  neúspešný vpád Mongolov do Japonska.
Pozri aj  Bitka o Francúzsko – (10. máj – 22. jún 1940), obdobie pred vznikom Vichystického Francúzska Résistance – francúzske hnutie odporu proti nemeckej okupácii a kolaboračnej francúzskej vláde Philippe Pétain Útok na Mers-el-Kébir Dejiny Francúzska Potopenie francúzskej flotily v Toulone
Obsadenie oblasti Ako vyústenie zúfalej snahy francúzskeho velenia dosiahnuť víťazstvo vo veľkej bitke bolo vysadenie elitných jednotiek v oblasti Dien Bien Phu, ktoré bolo malou dedinou ležiacou v Hornom Tonkine, blízko hraníc s Laosom, asi od Hanoja. Oblasť tvorila rozľahlá planina ohraničená po stranách vyvýšenými bodmi, ktoré neskôr Francúzi obsadili a dali im ženské mená Anne-Marie, Beatrice, Claudie, Dominique, Eliane, Gabriele, Huguette a Isabelle. Potrebu ovládnutia tejto oblasti francúzske velenie zdôvodnilo ochranou Laosu a zabráneniu presunu vojsk Viet Minhu do Laosu, odkiaľ by dokázali útočiť na územia južného Vietnamu. Operácia sa začala 20. novembra 1953, keď v oblasti boli vysadené prvé oddiely. Už počas výsadku sa francúzske oddiely dostali pod slabú nepriateľskú paľbu. Po potlačení tohto odporu nastal v oblasti relatívny pokoj. Pre problematické zásobovanie pevnosti bol zriadený letecký most z Hanoja. Situácia však začala byť vážnejšia od druhej polovice januára 1954. Bolo takmer na dennom poriadku, že sa hliadkujúce oddiely dostávali pod paľbu. Pod vplyvom podcenenia nepriateľa vrchné velenie v Paríži odmietlo poskytnúť leteckú podporu.
Dohra Súbor:Paris1944.jpg|náhľad|vpravo|Americké tanky na Champs-Élysées po oslobodení Paríža. Čoskoro po zničení zvyšku vojsk v oblasti Falaise sa americké a francúzske vojská obrátili na juhozápad a oslobodili 25. augusta 1944 Paríž. Spojenci, ktorých v tej dobe zasiahla krátka zásobovacia kríza museli na čas spomaliť svoj postup. Vylodenie v Normandii ich stálo celkovo 209 972 mužov, 39 976 z nich padlo. Nemci stratili 450 000 vojakov, asi polovica z nich boli mŕtvi a zajatí. Prišli tiež o 3 500 diel a 20 000 vozidiel. Z 1 500 nemeckých tankov nasadených v Normandii sa cez Seinu dostalo iba 24. 15. augusta 1944 sa Spojenci vylodili na na nechránenom juhu Francúzska pri Cannes a Toulone (operácia Dragoon). 3. septembra sa im podarilo oslobodiť Lyon a neskôr sa pri Dijone spojili so Spojeneckými vojskami postupujúcimi zo severu. Neúspechy nemeckých armád vyústili v prepustenie Gerda von Rundstedta z funkcie a jeho nahradenie Walterom Modelom. Pre nacistické Nemecko, bolo úspešné otvorenie západného frontu veľmi nebezpečné. Adolf Hitler musel čeliť skrytej kritike, ktorá vyústila v neúspešný atentát 20. júla 1944. Ten bol počiatkom likvidácie mnohých schopných, avšak Hitlerovi vzdorujúcich dôstojníkov vrátane Rommela. V kritickej situácii v auguste počas vrcholiacich bojov pri Falaise spáchal samovraždu aj von Kluge, ktorý sa obával zatknutia. Napriek tomu, že západní Spojenci viazali na západnom fronte iba okolo 20% nemeckých vojsk a do konca vojny tam zničili okolo 7% nemeckých síl, bolo vylodenie prirodzeným a dlho očakávaným krokom, ktorým ukázali že spojenectvo so ZSSR neznamená iba dodávky zbraní, ale aj rozhodnutie niesť tiaž bojov proti nacizmu na veľkom fronte (v porovnaní s pomalým postupom v Taliansku, či obmedzenej džentlmenskej vojne v severnej Afrike).
Oslobodenie Paríža bolo ozbrojené stretnutie medzi nacistickým Nemeckom a spojeneckými silami vrátane francúzskeho hnutia odporu počas druhej svetovej vojny, trvajúce od 19. do 25. augusta 1944. Boje sa začali povstaním francúzskych odbojových skupín v meste. Ich útoky boli namierené proti nemeckej mestskej posádke a proti nemeckým jednotkám ustupujúcim cez mesto. 24. augusta francúzski partizáni z Forces françaises de l intérieur (FFI) nadviazali styk s postupujúcou americkou 4. pechotnou divíziou a jednotkami Slobodného Francúzska. Veliteľ nemeckej posádky Dietrich von Choltitz nakoniec neuposlúchol Hitlerove rozkazy a nezrovnal mesto pri ústupe so zemou. Spolu so 17 000 mužmi pod jeho velením sa vzdal francúzskemu generálovi Leclercovi a veliteľovi odbojových jednotiek Rol-Tanguyovi na Gare Montparnasse 25. augusta 1944.
Koniec Boje pokračovali do rána 4. júna 1940, kedy sa o 2:23 nemeckým vojskám podarilo prelomiť francúzsku obranu. Dovtedy bolo evakuovaných asi 338 200 britských a francúzskych vojakov. Nepodarilo sa evakuovať posledných 40 000 francúzskych vojakov, ktorí kryli ústup. Ich osud spečatili ich vlastní velitelia, ktorí oznámili, že ich evakuácia je zbytočná. Je veľmi pravdepodobné, že ich evakuácia by si vyžiadala nadmerné úsilie a veľké obete.
Situácia na začiatku roku 1940 Potom ako nemecká Tretia ríša obsadila Poľsko, presunula svoju pozornosť na sever a západ. Na jar 1940 Nemci vtrhli do Dánska a Nórska. Kým prebiehali boje v tejto oblasti a Spojenci na západnom fronte viedli neefektívnu čudnú vojnu, Hitler a nemecké najvyššie velenie vypracovávalo plány na obsadenie severného Francúzska, ktoré by bolo neskôr nástupným územím pre útok na Spojené kráľovstvo. Už pred začiatkom vojny dodržiavali krajiny Beneluxu čo najprísnejšiu neutralitu, aby sa za každú cenu vyhli napadnutiu. Napriek tomu v tajnosti už viedli prípravy na spoluprácu so Spojencami, v prípade, že by ich Nemci napadli. Najvyšší veliteľ francúzskej armády Maurice Gamelin, pritom na začiatku vojny uvažoval o možnosti vojenského obsadenia krajín Beneluxu, predtým, než sa o to pokúsi Nemecko. Na takéto plány však francúzska vláda nepristúpila. A tak bola do konca roku 1939 jediná francúzska vojenská aktivita na nemecko-francúzskych hraniciach ofenzíva do Sárska, ktorá však bola vedené veľmi opatrne, a jednotky fakticky nepostúpili mimo dostrelu diel Maginotovej línie.