TUKE-KEMT/reranking-skquad huggingface dataset:
Charakteristika Obyčajne sa podobajú C-typom, ale líšia sa ultrafialovou absorpciou pod 0,5 μm, ktorá je u B-typov malá alebo úplne chýba. Elektromagnetické spektrum je viac modré ako červené. Albedo je tiež vyššie ako u tmavých C-typov. Spektroskopia B-typov ukazuje, že povrch sa skladá z bezhydrátových silikátov, hydrátovo-ílových minerálov, ogranických polymérov, magnetitu a sulfidov. Bližšia podobnosť s B-typmi bola zistená na uhlíkato-chondritových meteoritoch skúmaných v laboratóriách.
Urán-rádiový rozpadový rad je jeden zo štyroch základných rozpadových radov, ktoré opisujú jadrový rozpad rádioaktívnych prvkov. Izotop Polčas rozpadu Premena 238U 4,468·109 r α 234Th 24,10 d β− 234mPa 1,17 min β− 234U 2,455·105 r α 230Th 7,538·104 r α 226Ra 1600 r α 222Rn 3,8235 d α 218Po 3,10 min α 214Pb 26,8 min β− 214Bi 19,9 min β− α(0,02 %) 214Po 164,3·10−6 s α 210Tl 1,30 min β− 210Pb 22,20 r β− 210Bi 5,012 d β− 210Po 138,376 d α 206Pb stabilný Kategória:Rádioaktivita
Dejiny V roku 1999 oznámili vedci z Lawrence Berkeley National Laboratory objav prvkov ununhexia a ununoctia, článok bol publikovaný v časopise Physical Review Letters . O rok neskôr svoj objav stiahli späť, na základe faktu, že sa prípravu nepodarilo zopakovať v inom laboratóriu. V roku 2001 publikovali vedci z Joint Institute for Nuclear Research v Dubne prípravu 292Lv ostreľovaním atómov 248Cm atómami 48Ca. Jeho polčas rozpadu je 18 milisekúnd a rozpadá sa na 288Fl. 11. mája 2001 inštitút oznámil prípravu druhého atómu. Zistené vlastnosti potvrdili oblasť zvýšenej stability, tzv. ostrovček stability.
Izotopy Chlór sa v prírode nachádza v dvoch izotopoch 35Cl a 37Cl. Oba sú stabilné, pričom 75,77 % prírodného chlóru pripadá na izotop 35Cl a zvyšok, t. j. 24,23 %, izotopu 37Cl. Najstabilnejším rádioaktívnym izotopom je 36Cl s polčasom rozpadu 3,01·105 roka a v laboratóriách sa používa aj 38Cl s polčasom rozpadu 37,1 min.
Princíp uhlíkovej metódy C14 Na Zemi sa vyskytujú tri izotopy uhlíka – 12C, 13C (oba stabilné) a nestabilný 14C. Tieto izotopy sa vyskytujú v nasledujúcich pomeroch 12C – 98,89 %, 13C – 1,11 % a 14C – 0,00000000010 %. Jeden atóm 14C sa v prírode vyskytuje na každých 1 000 000 000 000 atómov 12C v živých materiáloch. Rádiokarbónová metóda je založená na spočítaní atómov uhlíka 14C, ktorý vzniká vo vrchných vrstvách atmosféry pôsobením kozmického žiarenia na dusík 14N. Táto reakcia je: : :(kde n je neutrón a p je protón) 14C oxiduje na oxid uhličitý a pozemské rastliny a živočíchy ho počas života prijímajú počas fotosyntézy a pri konzumácii potravy. J. R. Arnold a W. F. Libby v roku 1949 boli prví, kto navrhol datovať organické materiály pomocou tejto metódy. Polčas rozpadu izotopu 14C je 5730 ± 40 rokov, to znamená že každých 5730 ± 40 rokov sa množstvo 14C zmenší o polovicu. Po 10 polčasoch rozpadu je v látke také malé množstvo 14C, že je už technicky takmer nemerateľné (1 024-krát menej). Preto je limitom použitia metódy 50 – 60 000 rokov. Pre spodnú hranicu použitia žiadne ohraničenie neexistuje. 14C emituje slabú beta časticu (b) s priemernou energiou 160keV. Reakcia je nasledujúca: : Teda 14C sa opäť stáva dusíkom.
Všeobecné informácie Výsledkom rozpadu je premena atómu jedného typu, nazývaného rodičovský nuklid , na atóm iného typu, nazývaného aj detský nuklid . Napríklad uhlík-14 (rodič) emituje žiarenie a premieňa sa na dusík-14 (dieťa). Tento proces je na atómovej úrovni náhodný v tom zmysle, že nie je možné predpovedať, kedy sa určitý atóm rozpadne, ale v dostatočne veľkej vzorke podobných atómov vieme predpovedať priemernú dobu rozpadu. Rádioaktivitu objavil v roku 1896 Henri Becquerel pri študovaní uránu. K objasneniu podstaty rádioaktivity zásadným spôsobom prispeli francúzski fyzici Pierre a Marie Curieovci. Jednotka SI rádioaktívneho rozpadu je becquerel (Bq). Jeden Bq sa definuje ako jedna transformácia (rozpad) za sekundu. Vzhľadom na to, že každá rozumne veľká vzorka rádioaktívneho materiálu obsahuje veľa atómov, jeden Bq vyjadruje veľmi malú mieru tejto aktivity; všeobecne používame násobky v ráde TBq (terabecquerely) alebo GBq (gigabecquerely). Ďalšia jednotka rozpadu je curie, ktorá bola pôvodne definovaná ako miera rozpadu jedného gramu čistého rádia; 1 curie sa rovná 3,7.1010 Bq. Kvantová mechanika umožňuje pre každý izotop spočítať pravdepodobnosť, s akou sa jadro v danom časovom intervale rozpadne. Pre väčšie množstvo látky sa z toho dá určiť doba polpremeny (staršie označenie "polčas rozpadu") - charakterizuje rýchlosť premeny. Udáva, za ako dlho sa rozpadne presne polovica jadier vo vzorke. Pri ťažkých prvkoch sú produkty rozpadu naďalej nestabilné a rozpadajú sa ďalej. Tento proces popisuje rozpadový rad. Žiarenie, ktoré pri rádioaktívnom rozpade vzniká, sa vyskytuje v štyroch druhoch, ktoré označujeme ako α, β, γ a neutrónové žiarenie. Žiarenie α je prúd jadier hélia (α-častíc) a nesie kladný elektrický náboj. Žiarenie β je prúd záporne nabitých elektrónov. Niekedy sa rozlišuje β- (elektróny) a β+ (kladne nabité pozitróny). Žiarenie γ je elektromagnetické žiarenie vysokej frekvencie alebo prúd energetických fotónov. Nemá elektrický náboj a preto nereaguje na elektrické pole. Neutrónové žiarenie je prúd neutrónov, rovnako bez náboja.
Kritika uhlíkovej metódy C14 Kritici uhlíkovej metódy C14 tvrdia, že nemáme istotu, či pomer izotopov 12C a 14C v minulosti zodpovedal tomu dnešnému. Bola intenzívnejšia sopečná činnosť, iné pomery v atmosfére a iné množstvo prenikajúceho vesmírneho rádioaktívneho žiarenia ako aj ďalšie vplyvy ovplyvňujúce výskyt izotopu 14C. Napríklad počas pokusných atómových a termonukleárnych výbuchov sa lokálne koncentrácia 14C zvýšila. V modernej ére sa v dôsledku spaľovania fosílnych palív v atmosfére mierne globálne jeho koncentrácia znížila. Pri porovnávaní výsledkov datovania pomocou tejto metódy s alternatívnymi metódami dochádza k porovnateľným výsledkom.
Tóriový rozpadový rad je jeden zo štyroch základných rozpadových radov, ktoré opisujú jadrový rozpad rádioaktívnych prvkov. Izotop Polčas rozpadu Premena 232Th 1,405·1010 r α 228Ra 5,75 r β− 228Ac 6,15 h β− 228Th 1,9116 r α 224Ra 3,66 d α 220Rn 55,6 s α 216Po 0,145 s α 212Pb 10,64 h β− 212Bi 60,55 min β− α(35,94 %) 212Po 0,299·10−6 s α 208Tl 3,053 min β− 208Pb stabilný Kategória:Rádioaktivita
Zlúčeniny Síran ceričitý Cér má 2 obvyklé oxidačné stavy, +3 a +4. Najčastejšia zlúčenina céru je oxid ceričitý (CeO2), používaný ako „klenotnícka červeň“ a v stenách niektorých samočistiacich pecí.
Zoznam monoizotopických prvkov Prvky, ktoré nie sú mononuklidické, sú označené hviezdičkou a je u nich uvedený rádioizotop s dlhým polčasom rozpadu. V dvoch prípadoch (indium a rénium) je rádioizotop bežnejší než stabilný izotop a v jednom prípade (európium) sa vyskytujú približne rovnako často. Berýlium-9 Fluór-19 Sodík-23 Hliník-27 Fosfor-31 Skandium-45 Vanád-51 , v prírode existuje 0,25 % rádioaktívneho izotopu vanád-50 Mangán-55 Kobalt-59 Arzén-75 Rubídium-85 , v prírode existuje 27,84 % rádioaktívneho izotopu rubídium-87 Ytrium-89 Niób-93 Ródium-103 Indium-113 , v prírode existuje 0,09 % rádioaktívneho izotopu indium-115 Jód-127 Cézium-133 Lantán-139 , v prírode existuje 95,7 % rádioaktívneho izotopu lantán-138 Prazeodým-141 Európium-153 , v prírode existuje 47,8 % rádioaktívneho izotopu lantán-138 Terbium-159 Holmium-165 Túlium-169 Lutécium-175 , v prírode existuje 2,59 % rádioaktívneho izotopu lutécium-176 Rénium-185 , v prírode existuje 62,6 % rádioaktívneho izotopu rénium-187 Zlato-197
Záver. Metódou elektrochemického nanášania boli pripravené polykryštalické vrstvy CdTe jednak na niklových podložkách a jednak na sklenených podložkách pokrytých svetlopriepustným vodivým filmom SnO2 a vrstvou CdS. Ukázalo sa, že vhodnou voľbou potenciálu možno vyrobiť vrstvy CdTe obojakého typu elektrickej vodivosti. Týmito článkami sa zaoberajú firmy v Japonsku, v Indii v Španielsku, v Francúzsku a niekoľko pracovísk v USA (The University of Texas at Arlington; ISET, Inglewood, California a AMETEK, Harleysville, Pensylvania). Slnečné články pripravované kompletne metódou elektrochemickej depozície boli získané v USA a dosiahli už účinnosť 10%. V roku 1990 začali pracovníci ISET v Kalifornii pripravovať fotovoltaické články CdS-Cd1-xZnxTe, dvojstupňovým procesom. Táto technika používa elektrochemické nanášanie tenkých vrstiev Cd, Zn a Te na podložku a následnú vzájomnú reakciu týchto vrstiev tepelným temperovaním v inertnej atmosfére. Dosiahnuté výsledky sú veľmi sľubné, už teraz majú takto vyrobené fotovoltaické články účinnosť porovnateľnú s tými článkami, ktoré sú bežne vyrábané na báze príslušného monokryštálu. S vrstvami Cdx1-xZnTe sa celkom isto počíta vo vysokoúčinných tandemových štruktúrach slnečných konvertorov. Budúci vývoj fotovoltaických článkov. Závislosť účinnosti ή (experimentálneho fotovoltaického článku – predpokladaná a dosiahnutá výška), na šírke zakázaného pásma použitého polovodiča. V praxi najpoužívanejším materiálom je kremík, ktorého monokryštalická podoba s vysokým stupňom čistoty materiálu je veľmi drahá. Vývoj hľadá preto aj iné alternatívy. Prevádzané práce sú zamerané takto: zníženie hrúbky PN prechodu za súčasného lepšieho využitia krátkovlnnej zložky slnečného žiarenia. Citlivosť fotovoltaického článku s použitím rôznych polovodičových materiálov. Dosiahlo sa už 17%. zavedenie dodatkového prechodu pp+, ktorý znižuje straty rekombináciou nosičov fotovoltaického prúdu. Dosiahla sa účinnosť 18%. zväčšenie ohybu svetla vytvorením mikroskopických ihlanov na povrchu prechodu. Zníži sa tak odraz svetla a predlžuje sa optická dráha žiarenia. Dosiahla sa účinnosť 19%. výskum materiálov s veľkou šírkou zakázaného pásma, ako je to u SnO2, In2O3, CdS, GaP a ďalších. Dosiahla sa účinnosť 10 až 12%, čo je málo povzbudzujúce. zato veľké očakávania sa vkladajú do viacvrstvových článkov s priehľadnými elektródami. Jednotlivé materiály by sa mali sklada o množstve rôznych zakázaných pásiem, ktoré by umožnili využiť viac spektrálnych zložiek slnečného žiarenia. Zatiaľ sú len teoretické predpoklady pre dvojstupňovú kaskádu že sa dosiahne účinnosti 36% a pri trojstupňovej sa očakáva až 42%. Zatiaľ u dvojstupńových vzoriek vyvinutých v USA, sa dosiahlo účinosti okolo 24%. zväčšenie výstupného výkonu slnečných článkov sa dá dosiahnuť i koncentráciou žiarenia pomocou šošoviek, alebo zrkadiel. Najnovšími a súčasne najmodernejšími koncentrátormi optického žiarenia sú v súčasnej dobe tzv. luminiscenčné transformátory.
Röntgen , značka R , je zastaraná jednotka expozície ionizačnému žiareniu (značka X). Pomenovaná je po nemeckom fyzikovi Wilhelmovi Conradovi Röntgenovi. Dnes sa ako jednotka expozície ionizačnému žiareniu používa SI jednotka coulomb na kilogram. 1 R = 2,58.10−4 C.kg−1 Dávka 500 R počas 5 hodín je pre človeka smrteľná. Kategória:Fyzikálne jednotky
Princíp Zdrojom zväzku elektrónov je volfrámové alebo tantalové vlákno ohriate približne na 2 500 °C. Tento katódový žiarič je napájaný z generátora vysokého napätia 30 až 150 kV. Elektróny vytvárajú zväzok, ktorý prechádza otvorom v anóde. Elektrónový lúč sa formuje a zaostruje pomocou magnetických šošoviek na plochu s priemerom niekoľko tisícin milimetra. Vychyľovanie zväzku elektrónov pri zhotovovaní tvarových dier sa dosahuje vychyľovacou cievkou. Pohybovať sa môže tiež obrobok. Obrobok je uložený vo vákuovej komore s vysokým vákuom 1,33 x (10−9 až 10−11) Pa, pretože výkon žiarenia by vo vzduchu veľmi poklesol. V komore musí byť upínací a posuvový mechanizmus k nastaveniu polohy obrobku.
Synchrotrónové žiarenie je netepelné magnetobrzdné žiarenie, ktoré vysielajú nabité častice (elektróny, protóny) pohybujúce sa v magnetickom poli rýchlosťou blízkou rýchlosti svetla. Príčinou emisie synchrotrónového žiarenia je zrýchlenie častíc, ktoré vzniká zakrivením ich dráhy vplyvom magnetického poľa. Túto emisiu prvý raz pozorovali v synchrotrónoch (z toho odvodený názov žiarenia). Vlnová dĺžka synchrotrónového žiarenia závisí od rýchlosti častice a od intenzity magnetického poľa. Spektrálne rozdelenie intenzity synchrotrónového žiarenia je obyčajne veľmi odlišné od rozdelenia intenzity tepelného žiarenia (pri ktorom platí Planckov zákon). Intenzita synchrotrónového žiarenia so vzrastajúcou vlnovou dĺžkou jednosmerne výrazne stúpa, čím možno synchrotrónové žiarenie odlíšiť od tepelného. Synchrotrónové žiarenie je polarizované priečne na magnetické siločiary. Synchrotrónové žiarenie účinnejšie produkujú elektróny než ťažšie protóny. Elektróny pohybujúce sa v magnetickom poli produ­kujú rádiové žiarenie v slnečných erupciách, v pozostatkoch po výbuchu supernov, v rádiových galaxiách a v kvazaroch. Synchrotrónovým procesom sa vysiela i rtg. žiarenie pozorované v niektorých rtg. zdrojoch. Aj viditeľné svetlo napríklad Krabej hmloviny, zvyšku supernovy je synchrotrónové žiarenie. Kategória:Žiarenie
Použitie  Vlastnosť odrazivosti od kovových predmetov sa používa v radaroch na detekciu a meranie rýchlosti kovových predmetov (automobily, lietadlá, meranie vzdialenosti). Využíva sa Dopplerov jav (vyjadruje závislosť frekvencie vĺn, registrovaných prijímateľom, od rýchlosti pohybu prijímateľa relatívne voči zdroju vlnenia). Odrazivosť od polarizovaných predmetov (nabitých nábojom) napr. v meteorológii vidí meteorologický radar mračná (resp. náboj v nich). Na meranie krátkych vzdialeností. Na naprašovanie tenkých kovových vrstiev vo vákuu. V spektrálnych analyzátoroch. Vlastnosť nahrievania sa využíva v mikrovlnných rúrach na ohrev potravín. V lekárstve – mikrovlnné žiarenie z magnetrónu sa privádza do lineárneho urýchľovača častíc LINAC (LINear Accelerator), ktorý slúži na urýchlenie elektrónov na rýchlosť, blízku rýchlosti svetla. Takto urýchlené elektróny s vysokou energiou sú usmernené buď priamo na nádor alebo na wolfrámový terčík, ktorý premieňa energiu elektrónov na prenikavejšie röntgenové žiarenie. Na vysúšanie dreva (reziva). Vyrábajú sa veľkorozmerové mikrovlnné sušiarne reziva. Výhodou je nízka spotreba energie na sušenie. Na vysúšanie muriva – opäť sa využíva selektívnosť a prenikavosť do hĺbky múra. Na ochranu umeleckých pamiatok pred škodcami (staré umelecké pamiatky napadnuté hmyzom, mikroorganizmami, parazitmi, hubami a plesňami) sa žiarením dezinfikujú bez poškodenia. Využíva sa prenikanie žiarenia do hĺbky. Na selektívny ohrev (ohrev len látky obsahujúcej vodu) v laboratóriách. Pri sanácii betónu v jadrových elektrárňach. Betón, ktorého povrchová vrstva je rádioaktívna sa nahrieva mikrovlnným žiarením takej intenzity, že voda obsiahnutá v betóne sa zmení na paru a tá svojim tlakom rozdrví na kamienky povrchovú vrstvu betónu, ktorý sa potom jednoducho odstráni. Pre nahrievanie oxidov a sulfidov v metalurgii kovov (mikrovlnné praženie). Pre urýchlenie chemickej reakcie účinkom mikrovĺn (v závislosti od dielektrických vlastností). Lúhovadlá, schopné priamo absorbovať mikrovlny urýchľujú reakčnú rýchlosť. Ióny roztoku interagujú veľmi silne s mikrovlnným poľom. Výhodou je, že reakcie môžu prebiehať aj za sucha, alebo pri vysokej hustote roztokov. V technike pri spracovaní plastov a skla, vulkanizácií gumy, tavení kovov, pri spracovaní uhlia a keramických materiálov a pod.
Druhy rádioaktívneho žiarenia Žiarenie, ktoré pri rádioaktívnom rozpade vzniká, môže byť: Žiarenie α je prúd jadier hélia (α-častíc) a nesie kladný elektrický náboj, má najkratší dosah (zastaví ho napr. i list papiera). Žiarenie β je prúd záporne nabitých elektrónov. Niekedy sa rozlišuje žiarenie β- (elektróny) a β+ (kladne nabité pozitróny), zachytí ho 1 cm plexiskla alebo 1 mm olova. Žiarenie γ je elektromagnetické žiarenie vysokej frekvencie, resp. prúd veľmi energetických fotónov. Nemá elektrický náboj, a preto nereaguje na elektrické pole. Jeho prenikavosť je veľmi vysoká, pre zatienenie sa používajú veľmi hrubé štíty z kovov veľkej hustoty (napr. olovo) alebo zliatin kovov veľkej hustoty. Platí, že čím vyššia hustota a hrúbka štítu, tým viac je žiarenie zatienené. V širšom zmysle ako rádioaktívne žiarenie označujeme aj iné druhy žiarenia, napr. neutrónové žiarenie (pozri rádioaktívne žiarenie).
Izotopy V prírode sa vyskytuje ako 227Ac, okrem toho je známych ďalších 36 izotopov. S polčasom rozpadu cez 21 rokov je izotop 227Ac zároveň aj najstabilnejší, za ním nasledujú 225Ac (10 dní) a 225Ac (29,37 hod). Najmenej stabilný je 217Ac, ktorého polčas rozpadu je len 69 nanosekúnd.
<sup>13</sup>C-NMR V nukleárnej magnetickej rezonančnej spektroskopii neprodukuje bežný izotop uhlíka 12C žiadny signál. Relatívne vzácny izotop 13C je však ľahko detekovateľný. Vďaka tomu je možné pomocou 13C NMR študovať uhlíkové izotopoméry, vďaka čomu je možné zistiť viac o rôznych uhlíkových atómoch v danej štruktúre. Všetky jednotlivé štruktúry, ktoré obsahujú jediný 13C izotop, poskytujú informácie o štruktúre v tesnej blízkosti tohto atómu. Veľké vzorky obsahujú zmes všetkých izotopomérov, takže jedno spektrum poskytne dáta ohľadne všetkých uhlíkov v zlúčenine. Takmer všetok uhlík prítomný v bežných vzorkách je 12C a asi len 1 % atómov uhlíka tvorí izotop 13C, takže izotopológy s 13C tvoria asi len 1 % celej vzorky. Množstvo molekúl, ktoré obsahuje dva a viac takýchto atómov uhlíka, klesá exponenciálne. Výnimočný prípad, kde sa nachádzajú dva atómy 13C hneď vedľa seba v jednej štruktúre, vykazuje merateľné vzájomné ovplyvnenie (coupling) medzi týmito atómami a takisto signály pre každý z nich samostatne. Pri korelačných experimentoch s metódou INADEQUATE sa využíva tento efekt na určenie toho, ktoré atómy sú na seba naviazané, čo je užitočné pre zistenie skutočnej štruktúry neznámej chemikálie.
STAT2 je proteín, ktorý je u ľudí kódovaný génom STAT2. Tento proteín je členom rodiny STAT proteínov. STAT2 je rozhodujúci v biologickej reakcii interferónov typu I (IFN). Identita sekvencie STAT2 medzi myšou a človekom je iba 68%.
Experimentálne určenie sekundárnej štruktúry Spektrum z circkulárneho dichroizmu základných sekundárnych štruktúr bielkovín - α-helixu, β-listu a neusporiadanej štruktúry. Približné určenie prítomnosti sekundárnej štruktúry biopolyméru (napríklad "táto bielkovina sa zo 40 % skladá z α-helix a z 20 % z β-skladaných listov") je možné urobiť spektroskopicky. U bielkovín je bežnou metódou cirkulárny dichroizmus v UV oblasti (170-250 nm). Výrazné dvojité minimum pri 208 a 222 nm ukazuje na α-helix, zatiaľ čo jedno minimum pri 195 alebo 218 nm ukazuje na neusporiadanú štruktúru (coil) alebo β-list. Menej často sa používa infračervená spektroskopia, ktorá zachytáva oscilácie amidových väzieb kvôli prítomnej vodíkovej väzbe, konkrétne pri 1620-1700 cm-1. Okrem toho je možné sekundárnu štruktúru presne určiť pomocou chemických posunov v NMR spektre.
Adaptácia na človeka Vírus musí po vstupe do hostiteľskej bunky interagovať s veľkým množstvom proteínov aby sa mohol úspešne replikovať. Z dôvodu medzidruhovej rozdielnosti medzi ľuďmi a opicami, interakcia vírusu s hostiteľskými proteínmi predstavuje prirodzenú bariéru medzidruhového prenosu. Ďalším problémom pri prechode vírusov na nového hostiteľa je fakt, že všetky primáty (vrátane človeka) kódujú hostiteľské reštrikčné faktory, ktoré sa vyvinuli ako súčasť prirodzenej imunitnej ochrany. Lentivírus sa preto z primátov na nového hostiteľa musel nielen preniesť, ale aj adaptovať. Jedným so spôsobov adaptácie HIV vírusu na človeka je mutácia vo vírusovom proteíne Gag na pozícii Gag-30. Všetky opičie kmene SIV majú na tejto pozícii Met zatiaľ čo u ľudských HIV vírusov sa na tejto pozícii nachádza konzervovaný Arg prípadne Lys. Z hostiteľských reštrikčných faktorov sú proti vírusom HIV uplatňované najmä: (a) APOBEC3G, ktorý blokuje reverznú transkripciu, (b) TRIM5α, ktorý blokuje rozbaľovanie vírusu v cytoplazme a (c) teterín, ktorý blokuje pučanie a uvoľnenie viriónov z bunky. Najvýznamnejšou prekážkou pre vírusy HIV je teterín. Tento je u vírusov SIV neutralizovaný jeho vychytávaním cez Nef proteín. Na rozdiel od toho vírusy HIV-1 degradujú teterín cez proteín Vpu. Zatiaľ čo u vírusu HIV- 2 bola pozorovaná interakcia teterínu a obálkového glykoproteínu gp41.
Únava materiálu Pri fotochromických reakciách dochádza k spätným reakciám, kedy sa fotogenerovaný produkt vráti do pôvodného stavu. Ak dôjde k vedľajšej reakcii, pri ktorej vzniká iná molekula ako je izomér A alebo izomér B , dochádza k postupnému rozloženiu pôvodnej molekuly, čo má za následok znemožnenie použitia takýchto zlúčenín v praktických aplikáciách.
Pôsobenie kryptonitu Spôsob pôsobenia je vysvetlený rádioaktivitou, ktorá je pre Supermana deštruktívna. Do Krízy nekonečných Zemí nemal kryptonit na človeka vplyv. V súčasnosti jeho nositelia zisťujú, že je vysoko karcinogénny.
Regulačný význam Polčas rozpadu molekuly mRNA je od niekoľkých minút do niekoľkých hodín. Bunka množstvom produkovanej mRNA, ktoré závisí od regulácie iniciácie transkripcie, tak reguluje množstvo konkretného produkovaného proteínu.
Problémy pri substitučnej chémii Síra i selén sú chalkogény, ktoré majú mnoho podobných chemickýchvlastností, takže náhrada metionínu za selenometionín má len malý efekt na štruktúru a funkciu bielkovín. Zabudovávanie selenometionínu do tkanivových bielkovín a keratínu však u dobytku, vtákov a rýb môže mať toxické účinky. Tie sa prejavujú stratov chlpov, vychudnutím, deformáciou kopýt, stratou vitality a eróziou kĺbov a dlhých kostí. Zabudovanie selenometionínu do bielkovín namiesto metionínu však pomáha pri určovaní štruktúry bielkovín pomocou röntgenovej kryštalografie pri použití metód anomálnej difrakcie (SAD, MAD). Zabudovanie ťažkých atómov, napríklad selénu, uľahčuje riešenie fázového problému, ktorý vzniká pri kryštalografii.
Spočiatku bol Mi-4 vyrábaný ako výsadková a útočná helikoptéra pre sovietske ozbrojené sily. Táto verzia je charakteristická svojimi okrúhlymi oknami na kabíne a trupovým výklenkom, v ktorom mohol byť v prípade potreby umiestnený pozorovateľ, alebo tam mohla byť umiestnená prídavná palivová nádrž. Hlavným rozdielom medzi vrtuľníkmi Mi-4 a S-55 boli dvojdielne vráta sprístupňujúce nákladný priestor vrtuľníka Mi-4, kam sa zmestil náklad s maximálnou hmotnosťou 1 600 kg. Najčastejším nákladom ktorý Mi-4 prevážal bolo vozidlo GAZ-59, 76 mm protitankové delo,14 plne vyzbrojených vojakov alebo 2 motocykle. Vojenské verzie Mi-4 boli vyvezené do mnohých vzdušných síl v sovietskej sfére vplyvu, medzi ktorými najväčším odberateľom bola India, ktorá obdržala 60 ks a Kuba, ktorá obdržala 24 ks.
Varianty  V-29 Prototyp Mi-26 (NATO - "Halo-A") Vojenská nákladná verzia Mi-26A vylepšená verzia s vylepšeným navigačným systémom Mi-26M vylepšená verzia vychádzajúca z Mi-26 navrhnutá na vyšší výkon Mi-26MS lekárska evakuačná verzia Mi-26NEF-M protiponorková vojenská verzia Mi-26P transportná verzia pre pasažierov (kapacita: 63) Mi-26PP verzia na prenos rádiových vĺn Mi-26PK lietajúci žeriav Mi-26S záchranná verzia Mi-26T nákladná verzia
Vznik a vývoj Mil Mi-17 vo výbave afganského letectva Vrtuľník Mi-8 bol konštruovaný ako turbomotorový následník modelu Mil Mi-4, bol schopný prepraviť takmer dvojnásobne množstvo nákladu alebo cestujúcich. Bez zmien boli prijaté rôzne diely modelu Mil Mi-4. V roku 1976 boli stroje Mi-8 modernizované inštaláciou nových 2 motorov Klimov TV3-117MT, neskôr bol inštalovaný nový rotor, prevodovka z Mi-14, boli realizované úpravy trupu pre ťažší náklad. Pri modernizácii bol tiež inštalovaný nový navigačný a informačný systém a modernejšie spojovacie prostriedky. Okrem toho boli stroje vybavené účinnými prostriedkami ochrany proti protilietadlovým riadeným strelám s infračerveným navádzaním. Vrhač klamných cieľov je inštalovaný v hranatej schránke na spodnej strane chvosta. Mi-17 môže byť vybavený poveternostným (dopplerovským) radarom, ktorý môže slúžiť aj pre navigáciu. Na boky trupu je možno umiestniť rôzne zbraňové systémy, pre ktoré je k dispozícii šesť závesníkov. Mi-17 môže byť vyzbrojený blokmi neriadených rakiet UB-32-57 (6x 32 striel S-5 kalibru 57 mm) alebo B-8-V20 (6x 20 striel S-8 kalibru 80 mm) prípadne inou výzbrojou. V niektorých verziách boli inštalované silnejšie motory TV3-117VM (1545 kW, 2070 hp) pre lety vo vyššej nadmorskej výške a teplejšie podnebie. Označenie Mi-17 sa používa hlavne pre stroje určené na export, v ZSSR a Rusku sa zvyknú stroje Mi-17 označovať ako Mi-8M.
Konštrukcia MiG-25P je veľké prepadové lietadlo, ktorého dĺžka je . 80% draku stroja pozostáva z nerezovej teplu odolnej ocele VNS-2, VNS-4 a VNS-5. Zvyšných 8% konštrukcie je z titánu a 11% z hliníkovej zliatiny D19. Lietadlo má dve vertikálne chvostové plochy a lichobežníkové krídla s rozpätím . Krídla majú šípovitosť 42.5° na nábežnej hrane a 41° na odtokovej hrane. Pohon MiGu-25P zabezpečovali dva motory Tumansky R-15B-300 s prídavným spaľovaním. Ťah každého z motorov bol 73,5 kN, pri použití forsáže až 109,8 kN. Lietadlo dosiahlo maximálnu rýchlosť /h, bolo to však bez výzbroje a vo výške . V reálnych podmienkach neprekračovali piloti rýchlosť /h a v nízkych nadmorských výškach je to len /h. MiG-25P mal vo vnútoných palivových nádržiach paliva. Lietadlo vyzbrojené raketami dokázalo pri nadzvukovej rýchlosti preletieť . MiG-25P mal pod krídlami štyri závesníky, na ktorých mohol niesť dva typy rakiet. Na vnútorných pylónoch mal zvyčajne zavesenú dvojicu striel R-40T s infračerveným navádzaním a dosahom . Na vonkajších to boli dve R-40R s poloaktívnym navádzaním a dosahom . Stíhačka bola vybavená rádiolokátorom Smerč-A, ktorý dokázal detegovať ciele s efektívnou odrazovou plochou na . Radar mohol zameriavať ciele na vzdialenosť .
Nasadenie Svetová verejnosť sa o existencii tohto typu dozvedela v roku 1974, kedy boli v odbornej literatúre publikované jeho prvé fotografie. Mi-24 sa zúčastnili intenzívnych bojov v Afganistane v 80. rokoch. Nasadenie sovietskych vrtuľníkov bolo spočiatku pre povstalcov veľmi nepríjemné. Mi-24 čoskoro získali od svojho nepriateľa prezývku „satanov koráb“. Nadvláda vrtuľníkov mala za následok, že USA dodali mudžahedínom protilietadlový komplet FIM-92 Stinger. Prvý Hind bol stratený v boji s mudžahedínmi 30. mája 1979. V Afganistane sa Mi-24 v dôsledku väčších nadmorských výšok, ako aj viacerých skúseností z bojov zväčša odľahčovali, často aj za cenu zníženého pancierovania. Špecializovali sa najmä na boj proti pozemným cieľom, prepravu pechoty zvyčajne zaisťovali stroje Mi-8. Neskôr boli nasadené ruskou stranou počas viacerých vojen v Čečensku. Zúčastnili sa aj občianskej vojny v Sierra Leone. Počas iránsko-irackej vojny došlo k viacerým leteckým súbojom irackých Mi-25 s iránskymi vrtuľníkmi AH-1J SuperCobra. Irackí piloti si vo všeobecnosti stroje Mi-25 pochvaľovali, najmä pre ich vysokú rýchlosť, dolet, všestrannosť a veľkú nosnosť. Za neuspokojivé považovali najmä nízku efektivitu zbraňových systémov a malú obratnosť.
Verzie Mil Mi-1M Maďarský Mi-1S/Mi-3 s postrannými tubami na prevoz pacientov Mil Mi-1 na poštovej známke Ruska Mi-1 základná verzia vojenského pozorovacieho a spojovacieho vrtuľníka pre pilota a dve osoby Mi-1A Moskvič aerotaxi, používané sovietskou leteckou spoločnosťou Aeroflot Mi-1NCH poľnohospodárska a viacúčelová verzia. Mohol niesť 400 kg alebo 500 litrov chemikálií vo dvoch kontajneroch po stranách trupu Mi-1U školská verzia s riadením pre inštruktora, ktorá sa používala v armáde i v civilnom letectve Mi-1S/Mi-3 sanitná verzia s dvomi kontajnermi, ktoré boli umiestnené na bokoch trupu. Slúžili na prepravu pacientov. Na rozdiel od iných verzií mal tento vrtuľník štvorlistovu vrtuľu Mi-1P plaváková verzia používaná na službu na mori Mi-1T dopravná verzia s dvojitým riadením Poľské verzie SM-1 viacúčelová vojenská verzia SM-1S sanitná verzia SM-1Z poľnohospodárska verzia SM-1SZ školská verzia s dvojakým riadením SM-1W viacúčelový vojenský a civilný vrtuľník SM-2 vylepšená päťmiestna poľská verzia WSK SM-2 poľská úprava Mi-1
Takticko-technické údaje Mi-8 je dvojmotorový vrtuľník s jedným nosným rotorom, pre dvoj až trojčlennú posádku a 24 až 28 sediacich cestujúcich (prípadne 12 ležiacich), alebo zodpovedajúci náklad. Trup je tvorený kovovou polškrupinou s niekoľkými oceľovými dielmi. Nosný rotor s piatimi listami je kovový rovnako ako trojlistá vrtuľa vyrovnávacieho rotora. Kolesový podvozok je pevný. Kabína je prístupná bočnými dvermi, v zadnej časti trupu sa nachádza nákladná rampa. Civilné stroje majú inštalovaný aj priehľadný hranol na boku trupu, ktorý slúži ako pozorovateľňa operátorovi žeriavu. Technické údaje (Mi-8) 500px Priemer nosného rotoru: Priemer vyrovnávacieho rotoru: Dĺžka s otáčajúcimi sa rotormi: Dĺžka trupu: Výška: Prázdna hmotnosť: Motor: 2x Izotov TV2-117-A Výkon motoru: 1 120 kW (1 500 k) Výkony Maximálna vzletová hmotnosť: Maximálna rýchlosť: /h Cestovná rýchlosť: /h Dostup: Stúpavosť pri zemi: /s Dolet: 500 – Maximálna preletová vzdialenosť: Nosnosť: v nákladovej kabíne, alebo na vonkajšom závese
Verzie  Mi-28N - základný variant zavedený v roku 2009. Mi-28UB - cvično-bojová verzia vrtuľníku Mi-28N, ktorá bola zavedená v roku 2017. Hlavnou odlišnosťou od základnej verzie je inštalácia ovládacích prvkov do predného kokpitu (u Mi-28N sú len vzadu). Mi-28NE - exportná verzia, ktorá bola ponúkaná od roku 2012. Mi-28NM - najnovšia verzia, ktorá by sa mala začať vyrábať od roku 2019.
Technické údaje Mi-24 300px Priemer nosného rotoru: Priemer vyrovnávacieho rotoru: Dĺžka s otáčajúcimi sa rotormi: Výška: (s otáčajúcim sa vyrovnávacím rotorom) Dĺžka trupu: Rozpätie krídel: Prázdna hmotnosť: Maximálna vzletová hmotnosť: Motor: 2x Klimov (Izotov) TV3 – 117V Výkon motoru: 2190 hp (každy motor) Výkony Maximálna rýchlosť: /h Dostup: Dolet: Nosnosť: nákladu alebo 8 plne vyzbrojených sediacich vojakov alebo 4 ležiaci ranení Výzbroj Výzbroj tvorí jeden štvorhlavňový guľomet s 1470 nábojmi v prednej otočnej streleckej veži. Pod krídlami unesie max. osem protitankových navádzaných rakiet 9M114 (AT-6 „Spiral“). Ďalej nosiče rôznych druhov neriadených rakiet vzduch-zem. Niektoré Mi-24 môžu byť vyzbrojené raketami vzduch-vzduch R-60 (AA-8 „APhid“).
Verzie Spočiatku bol Mi-4 vyrábaný ako výsadková a útočná helikoptéra pre sovietske ozbrojené sily. Táto verzia je charakteristická svojimi okrúhlymi oknami na kabíne a trupovým výklenkom, v ktorom mohol byť v prípade potreby umiestnený pozorovateľ, alebo tam mohla byť umiestnená prídavná palivová nádrž. Hlavným rozdielom medzi vrtuľníkmi Mi-4 a S-55 boli dvojdielne vráta sprístupňujúce nákladný priestor vrtuľníka Mi-4, kam sa zmestil náklad s maximálnou hmotnosťou 1 600 kg. Najčastejším nákladom ktorý Mi-4 prevážal bolo vozidlo GAZ-59, 76 mm protitankové delo,14 plne vyzbrojených vojakov alebo 2 motocykle. Vojenské verzie Mi-4 boli vyvezené do mnohých vzdušných síl v sovietskej sfére vplyvu, medzi ktorými najväčším odberateľom bola India, ktorá obdržala 60 ks a Kuba, ktorá obdržala 24 ks. Od roku 1964 sa vo väčších množstvách vyrábali 2 civilné verzie Mi-4. Boli nimi Mi-4P a Mi-4S . Mi-4P bola štandardnou verziou pre Aeroflot, nesúc na palube 11 pasažierov pri normálnom alebo 16 pri ekonomickom sedení.Aeroflot ho taktiež využíval ako záchranný, pričom mohol niesť 8 nosidiel a doktora. Verzia Mi-4P je rozoznateľná svojimi štvorcovými okienkami na kabíne, krytmi kolies a chýbajúcim výstupkom v trupe. Popri pasažieroch mohlo byť nesených aj 100 kg batožiny. Verzia Mi-4S bola zvyčajne používaná pri poľnohospodárskych prácach, a bola osadená práškovým posypovačom alebo nádržou s objemom 1 600 l, ktorá obsahovala pesticídy alebo hasiacu zmes, používanú pre požiaroch. Všetky verzie Mi-4 majú schopnosť upevnenia plavákov na kolesový pristávací podvozok. Civilné verzie Mi-4 boli nasadené v polárnych regiónoch ZSSR, kde vykonali množstvo dobrej práce, vykonávajúc geologický prieskum a hliadkovanie.
Mil Mi-4 (v kóde NATO: Hound ) je ruský (pôvodne sovietsky) výsadkový a transportný vrtuľník z prvej polovice 50. rokov 20. storočia. Vrtuľník sa používal pre prepravu cestujúcich alebo nákladu, v poľnohospodárstve aj ako žeriav. Do roku 1969 bolo vyrobených vyše 3 500 kusov vrátane 545 licenčných strojov vyrobených v Číne. Vrtuľník Mi-4 patril k najrozšírenejším vrtuľníkom vo východnom bloku. Vojenská verzia mohla byť vyzbrojená jedným guľometom.
Mil Mi-26 (v kóde NATO: Halo) je ruský (pôvodne sovietsky) viacúčelový dopravný vrtuľník. Použiteľný v civilnom aj vo vojenskom sektore. Je to najväčšia a najvýkonnejšia sériovo vyrábaná helikoptéra. Prvý let stroj absolvoval 14. decembra 1977. Vyrábal sa v Rostovskej vrtuľníkovej továrni v meste Rostov nad Donom. Dodnes bolo postavených spolu 276 sériových strojov. Stroj Mi-26 je pre svoju veľkosť posádkami prezývaný „lietajúca krava“ (letajuščaja karova). Ako viacúčelový vrtuľník môže byť použitý pre civilné aj vojenské účely. Jeho nosnosť sa pohybuje do 20 ton. Cena jedného kusu sa pohybuje okolo 20-25 miliónov dolárov.
Vznik a vývoj Stroj vznikol na základe požiadaviek Aeroflotu. Prvý prototyp vrtuľníka Mil Mi-8 bol zalietaný 9. júla 1961. Druhý prototyp, ktorý bol vybavený dvoma turbínovými motormi AI-24W, po prvýkrát vzlietol 17. septembra 1962. Typ Mi-8 sa stal najrozšírenejším transportným vrtuľníkom na celom svete. Doteraz slúži v mnohých armádach a civilných organizáciách. Môže byť vyzbrojený blokmi neriadených rakiet a rôznou hlavňovou výzbrojou. Bolo vyrobených približne 13 000 kusov. Neskôr bola vyvinutá verzia s výkonnejšími motormi a lepším prístrojovým vybavením označená Mi-17, ktorá sa však od svojho predchodcu navonok výrazne nelíši.
Mil Mi-28 (kód NATO Havoc ) je ruský moderný útočný vrtuľník, pre boj proti tankom a obrneným vozidlám z konca 80. rokov 20. storočia. Tento nástupca stroja Mil Mi-24 je konštruovaný tak, aby bolo možné stroj prepraviť letecky do miesta nasadenia, tam ho rýchlo zostaviť a pripraviť k nasadeniu do boja. Maximálna rýchlosť vpred činí asi 300 km/hod.
Používatelia Stroje používa rad krajín po celom svete, vrátane Fínska, Česka, Pakistanu či Vietnamu. Mil Mi-17 je aj súčasťou výzbroje Ozbrojených síl Slovenskej republiky.
Bojové použitie Po prepadnutí ZSSR nacistickým Nemeckom sa ukázalo, že sovietski letci nie sú celkom pripravení na obsluhu týchto nových strojov, ktorých ovládanie a chovanie sa celkom odlišovalo od lietadiel staršej generácie. Pre mnohých neskúsených pilotov bolo lietadlo rovnako nebezpečné, ako nepriateľ. Lietadiel typu MiG-1 bolo vyrobených približne 100 kusov, potom sa začal vyrábať vylepšený MiG-3.
Mil Mi-1 (americká tajná služba ho pôvodne označila ako "Typ 32", neskôr v kódovom označení NATO bol pomenovaný ako "Hare" – zajac ), bol sovietsky trojsedadlový ľahký vrtuľník. Bol poháňaný hviezdicovým motorom Ivčenko AI-26V s výkonom 580 Hp. Ide o prvý sériovo vyrábaný vrtuľník v bývalom Sovietskom zväze.
Vznik a vývoj Začiatkom 60. rokov 20. storočia sa v ZSSR začal proces vývoja nových vrtuľníkov ľahkej a strednej triedy. Konštrukčná kancelária M.L. Miľa, povzbudená úspechom pri konštrukcii dovtedy najväčšieho vrtuľníka na svete - Mi-6, sa pustila do návrhu nového stroja. Za základ nových vrtuľníkov ľahkej a strednej triedy im poslúžili zastarávajúce vrtuľníky Mi-1 a Mil Mi-4, ktoré mali byť upravené na pohon novými turbohriadeľovými motormi. Stroj Mi-2 vznikol v dôsledku snáh o modernizáciu zastarávajúceho vrtuľníka Mi-1, ktorého piestový motor AI-26V v tej dobe nespĺňal požiadavky. Neskorší návrh počítal s inštaláciou dvoch motorov a použitím čo najväčšieho počtu súčastí Mi-1 (napr. prevodovka, rotor atď.). Počet zmien však bol natoľko veľký, že Mi-2 sa od svojho predchodcu podstatne líšil. Nový prototyp niesol označenie V-2. Prototyp V-2 ľahšej triedy bol koncipovaný ako dvojmotorový napriek tomu, že v tom čase vrtuľníky tejto hmotnostnej kategórie boli koncipované ako jednomotorové. M.L. Miľ pôvodne predpokladal, že vrtuľník Mi-2 bude prevažne používaný v poľnohospodárstve, doprave a v zdravotníctve. V januári 1961 bol príslušnou komisiou schválený model Mi-2 a koncom februára boli dodané výkresy prototypov. Prvý let prototypu sa uskutočnil v septembri 1961 a trval 15 minút. Počas letových skúšok bol Mi-2 pilotovaný G. Alferovom a B. Anopovom, pričom prvý bol poverený letovými skúškami poľnohospodárskej verzie a druhý dopravnej verzie. Na jar 1962 sa uskutočnili niekoľkomesačné skúšky poľnohospodárskej verzie pri kolchoze neďaleko od Moskvy, ktoré mali preveriť všetky aspekty prevádzky nového stroja. Koncom roka 1962 začal ZSSR rokovania s Poľskom, ktoré sa týkali možnosti sériovej výroby vrtuľníkov Mi-2 v továrni WSK-Świdnik. Poľsko malo dobré skúsenosti už z predošlej sériovej výroby vrtuľníkov Mi-1, ktoré boli označované tiež ako SM-1. Vďaka týmto faktom bola v januári 1964 podpísaná medzivládna dohoda medzi ZSSR a PĽR o odovzdaní práv na ďalší vývoj a predaj poľskému leteckému priemyslu. V ZSSR sa nemali vyrábať ani motory GTD-350. Zmluva stanovovala dodanie požadovaného počtu Mi-2 pre ZSSR, dodávky náhradných dielov a motorov. Konštrukčná kancelária M.L. Miľa zároveň napomáhala pri zavádzaní sériovej výroby v Poľsku. Prvý poľský Mi-2 vzlietol 4. novembra 1965 s posádkou Wiesław Mercik, Kazimierz Moskwicz a Henryk Jaworski. Od roku 1966 prebiehala sériová výroba naplno.
Projektové a prípravné práce na novom vrtuľníku začal konštrukčný tím v októbri 1951. A to pod vplyvom úspešného nasadenia amerických výsadkových vrtuľníkov v kórejskej vojne (1951 – 1953). Prvý let prototypu označeného ako VD-12 (vertaljot desantnyj – výsadkový vrtuľník pre 12 členov výsadku) sa uskutočnil už v máji 1952. Cez množstvo problémov s prototypom (trepanie listov nosného rotoru, nedostatočné oneskorenie medzi výmenami pôvodných drevených listov nosného rotoru – len 100 hodín) a ich odstraňovaním „počas prevádzky“ bola navrhnutá koncepcia na prelome rokov 1952 a 1953. Potom bola táto koncepcia schválená a následne sa rozbehla sériová výroba. Od leta 1953 boli vrtuľníkom prezbrojované prvé jednotky sovietskeho letectva. Bol to prvý transportný vrtuľník v službách sovietskej armády.
Mil Mi-2 (v kóde NATO: „ Hoplite “) je ruský (pôvodne sovietsky) viacúčelový ľahký vrtuľník skonštruovaný v Moskovskom vrtuľníkovom závode M. L. Mila začiatkom 60. rokov 20. storočia. Napriek tomu, že ide o sovietsku konštrukciu, stroj bol vyrábaný výhradne v závode PZL vo Świdniku v Poľsku. Výroba skončila v roku 1985. Vyrobilo sa približne 7 200 kusov. Vrtuľník Mi-2 sa požíval na civilné aj vojenské ciele.
Špecifikácie (Mi-2T) 300px Technické údaje Posádka: 1 Kapacita: 8 cestujúcich alebo 2 ležiaci a 2 sediaci pacienti alebo vnútorného alebo vonkajšieho nákladu Dĺžka: Priemer rotoru: Priemer vyrovnávajúceho rotoru: Výška: Plocha rotoru: Hmotnosť prázdneho vrtuľníka: Vzletová hmotnosť: Maximálna vzletová hmotnosť: Pohonná jednotka: 2 × turbohriadeľový motor Klimov GTD-350, každý s výkonom 298 kW Kokpit Mi-2 vystaveného v leteckom múzeu v Košiciach Výkony Maximálna rýchlosť: /h Cestovná rýchlosť: /h Dolet: Dostup: Stúpavosť: /s Zaťaženie rotoru: /m² Pomer výkon/hmotnosť: 170 W/kg
Použitie  Mil Mi-2
Zdravotníctvo Severná Kórea má systém národných zdravotných služieb a zdravotného poistenia, ktoré sú ponúkané zadarmo. V roku 2001 Severná Kórea minula 3% svojho hrubého domáceho produktu na zdravotníctvo. Od roku 1950 KĽDR kládla veľký dôraz na zdravotnú starostlivosť, a medzi rokmi 1955 a 1986 sa počet nemocníc zvýšil z 285 na 2401 a počet kliník z 1020 na 5644. Taktiež sú tu nemocnice patriace k výrobným závodom a baniam. Od roku 1979 bol väčší dôraz kladený na tradičnú kórejskú medicínu, založenú na liečbe bylinkami a na akupunktúre. V 90-tych rokoch sa situácia vplyvom prírodných katastrof a ekonomických problémov zhoršila aj v zdravotníctve, ale v poslednom období sa opäť začína zlepšovať.
kó Kórea · Kórejská vojna · Kórejské meno · Kórejský vek
Obdobie japonskej kolonálnej nadvlády <1910–1945> 1910 1. október: riadením administratívy poverený generálny gubernátor (Čhongdok) podriadený priamo japonskému cisárovi, ako prvý nastúpil japonský generál Terauči Masatake; začiatok registrovania pôdy 1918 ukončenie registrovania pôdy 1919 začiatok masového hnutia za nezávislosť – „Hnutie 1. marca:; vznik kórejskej dočasnej vlády v Šanghaji 1925 založenie Komunistickej strany Kórey 1926 pohreb posledného vládcu dynastii Yi (Sundžonga) 1927 Šinganhwe – pokus o vytvorenie jednotného protijaponského národného frontu 1929 študentské nepokoje v Kwangdžu 1942 mobilizácia Kórejčanov do japonskej cisárskej armady 1943 1. decembra - Káhirská deklarácia priznala Kórei právo na slobodu a nezávislosť 1945 február - Jaltská konferencia - tri mocnosti USA, Veľká Británia a Sovietsky zväz delia Kórejský polostrov na dve časti podľa 38. rovnobežky 1945 15. augusta - po kapitulácii Japonska sa Kórea stáva nezávislou, ale vzápätí je podelená na dve sféry vplyvu pod kontrolou vojsk na severe - Sovietskeho zväzu a na juhu - armády USA Kategória:Dejiny Kórey Kórea, dejiny
Obyvateľstvo Až 99,9% obyvateľstva Kórejskej ľudovodemokratickej republiky tvoria Kórejčania. S počtom 25 miliónov sa zaraďuje na 55. miesto na svete. S hustotou zaľudnenia 212 osôb / km² patrí k hustejšie obývaným krajinám na svete – 45. miesto. Tak ako sa menili všetky sféry povojnovej kórejskej spoločnosti, tak sa menilo aj zloženie obyvateľstva. Najväčšie mestá sú Pchjongjang (okolo 2 miliónov obyvateľov), Käsong (개성), Sinidžu (신의주), Nampcho (남포), Čchongdžin (청진), Hamhung (함흥) a Wonsan (원산). Z pohľadu náboženskej príslušnosti prevažuje budhizmus a konfucianizmus, v krajine žije aj menší počet kresťanov. Sloboda vierovyznania je garantovaná ústavou.
Kórejská vojna alebo vojna v Kórei (, v Južnej Kórei tiež známa aj ako 6.25 전쟁 – v ojna 625 , v KĽDR známa ako 조국해방전쟁 – Vlastenecká oslobodzovacia vojna ) bol vojnový konflikt počas studenej vojny, ktorý sa odohral medzi Kórejskou ľudovodemokratickou republikou, bojovo podporovanou Čínou a materiálne Sovietskym zväzom a jeho satelitmi, a Kórejskou republikou, ktorá mala bojovú podporu štátov západného bloku, najmä Spojených štátov. Vojna vypukla ráno 25. júna 1950, keď severokórejské vojská prekročili 38. rovnobežku a zaútočili na Južnú Kóreu. 27. júla 1953 začalo platiť prímerie, ktoré definitívne ukončilo boje; mierová zmluva ale nebola uzavretá.
Podnebie Klíma Kórey je mierna, rozdelená na 4 ročné obdobia. Letá sú krátke horúce a vlhké, a zimy dlhé a chladné. Možno hovoriť o monzúnovej klíme – letný monzún prináša v júni a júli obdobie dažďov. V tomto období spadne 60% ročných zrážok. V lete často prichádzajú zo strany Filipín tajfúny. Vystupujú hlavne na južnom pobreží a niekedy aj na severe. Väčšinou jeden až dva mierne a raz za dva, tri roky jeden silný. Subklímy kórejského polostrova: severná, južná, ostrova Čedžu-do, centrálna a subklíma ostrova Ullungdo. Na severe je zima viac ostrá (priemerná teplota v zime dosahuje: Pchjongjang (평양) -9 °C, Soul (서울) -4 °C, Pusan (부산) +4 °C). V zime je východné pobrežie teplejšie ako západné, pretože hory neprepúšťajú studený vzduch. Najchladnejší mesiac je január. Teploty klesajú do +2 °C na juhu a na severe do -21 °C. Najteplejší mesiac je august od +24 °C do +26 °C (výnimkou je vysočina Kema od 18 °C do 22 °C v lete). Najteplejšie je južné pobrežie kvôli vplyvom morských prúdov. Také rozdiely v klíme Kórey sú príčinou rozdielnej dĺžky trvania ročných období v rôznych častiach polostrova. Tak napríklad na severe leto trvá iba 1 mesiac a 10 dní a zima 5 mesiacov. Na druhej strane na ostrove Čedžu-do leto trvá 3,5 mesiaca a zima 2 mesiace.
Pôvod názvu krajiny Všeobecná mapa Kórejskej republiky Názov Kórea, ktorý sa používa v „západnom“ svete, sa odvodzuje od názvu stredovekého kráľovstva Korjo (고려). Do Európy ho priniesol Marco Polo zo svojich výprav do Číny. V samotnej Kórei (tak na severe ako aj na juhu) sa používa výlučne na označenie obdobia panovania dynastie Korjo (918 – 1392). V Kórejskej republike sa na označenie štátu používa názov „Hanguk“ (한국, krajina ľudu Han), jazyka „Hangugo“ (한국어, jazyk národa Han), celého polostrova „Hanbando“ (한반도, polostrov Han). Je to skrátený tvar od „Tähan minguk“ (대한민국) čo v preklade znie ako „Republika veľkého národa Han“. Tento názov sa odvodzuje od 10 rokov trvajúceho cisárstva „Tähan čeguk“ (대한제국) (1897 – 1907) a od troch kmeňov Han (Činhan – 진한, Mahan – 마한 a Pjonhan – 변한), ktoré obývali južnú časť Kórejského polostrova niekedy na začiatku nášho letopočtu.
Kórea - historické územie Názov používaný v: Kórejskej republike Hanguk (한국; 韓國) Kórejskej ľudovodemokratickej republike Čoson (조선; 朝鮮) Základné informácie Počet obyvateľov 71 miliónov (17. miesto) Povrch Jazyk kórejčina Najvyššia hora Päktu-san () Najdlhšia rieka Amnok-kang () Najväčší ostrov Čedžu-do Satelitná snímka Kórejského polostrova Kórejský polostrov v noci Kórea (po kórejsky na severe Čoson ( 조선 ), na juhu Hanguk ( 한국 )) je historické územie, obývané takmer výhradne etnickými Kórejčanmi, na Kórejskom polostrove a priľahlých ostrovoch, na severe ohraničené riekami Amnok-kang (압록강, po čínsky Ja-lu) a Tuman-gang (두만강, po čínsky Tchu-men), ako aj na ostrovoch pozdĺž pobrežia. Rozloha celej Kórey je . Už na Jaltskej konferencii vo februári 1945 tri veľmoci USA, Spojené kráľovstvo a Sovietsky zväz rozdelili kedysi jednotnú Kóreu na dve časti s hranicou približne na úrovni 38. rovnobežky. Po oslobodení z japonskej okupácie 15. augusta 1945 sa tieto časti postupne premenili na dva suverénne štáty – na severe vznikla komunistická Kórejská ľudovodemokratická republika a na juhu kapitalistická Kórejská republika. Tento stav nezmenila ani krvavá kórejská vojna v rokoch 1950 až 1953. Hranicu medzi Severnou a Južnou Kóreou, ktorá je dlhá , tvorí široký pás nazývaný demilitarizovaná zóna.
Príčiny a historické pozadie Príčiny vzniku kórejskej vojny siahajú oveľa hlbšie do histórie. Z vonkajšieho pohľadu išlo o konflikt záujmov mocností, ktoré v druhej polovici 19. storočia obklopovali Kórejský polostrov. Išlo hlavne o Japonsko – „supernovu“ na „mocenskom hviezdnom nebi“, Čínu – veľmoc, ktorej vazalom bola Kórea po dlhé stáročia, Rusko – veľmoc neustále sa rozširujúca ďalej na východ a USA – ktoré ešte len mali zohrať dôležitú úlohu v regióne. Celé 19. storočie a hlavne jeho druhá polovica sa vo Východnej Ázii niesla v duchu veľkých spoločenských zmien. Národy ako Čína, Japonsko a Kórea boli západnými mocnosťami donútené k tomu, aby sa po stáročiach izolácie otvorili a sprístupnili. Najprv na zahraničný obchod, a neskôr aj politicky. Každý štát si chcel z „východoázijského koláča“ odhryznúť čo najväčší kus. Koncom 19. storočia práve Japonsko najviac profitovalo zo vzájomnej výmeny so Západom. Rástlo tak na sile a malo veľmocenské tendencie. Dynamika zmien vo vnútri krajiny spôsobila aj vonkajšiu rozpínavosť. Japonsko si robilo nároky na Čínu a neskôr aj na celú Áziu. Mostom k dosiahnutiu tohto cieľa mala byť Kórea. Koncom 19. storočia bolo v tomto regióne „husto“, čo nakoniec nevyhnutne vyústilo do ozbrojeného konfliktu najprv medzi Japonskom a Čínou (japonsko-čínska vojna) v rokoch 1894 – 1895 a potom aj medzi Japonskom a Ruskom (rusko-japonská vojna) v rokoch 1904 – 1905. V dôsledku prvej vojny sa Kórea vymanila spod vplyvu Číny (stala sa ľahkým sústom pre Japonsko) a v dôsledku druhej Japonsko dostalo voľnú ruku na Kórejskom polostrove a aj v Mandžusku. Japonsko najprv ovládlo zahraničnú politiku Kórei (od r. 1905) a potom aj celú Kóreu. Anexia nastala v roku 1907. To zabezpečilo pozíciu Japonska v celej Kórei na dlhých 40 rokov, hoci predtým Japonsko uvažovalo o rozdelení polostrova na dve časti podľa 38. rovnobežky, s čím Rusko nesúhlasilo.
Po Consovej smrti v roku 1912 dostala divadlo do rúk jej neteri Lilian Baylisovej, ktorá sa zamerala na repertoár pozostávajúci zo Shakespearových hier. V roku 1929 bol založený herecký súbor Old Vic Company, ktorý viedol divadelný a filmový režisér John Gielgud. Baylisová taktiež dala zrekonštruovať budovu divadla Sadler's Wells a založila v nej baletnú spoločnosť. Činohra a balet sa potom striedali v oboch budovách až do roku 1935, keď sa Sadler's Wells stala definitívnym domovom baletného súboru.
Miesta záujmu  divadlá Old Vic a Young Vic Tate Modern Globe Theatre
Arts Club Theatre Company Arts Club Theatre Company je profesionálna divadelná spoločnosť v meste Vancouver, v Britskej Kolumbii (Kanada). Arts Club od svojho založenia v roku 1958 až do roku 1964 bol pôvodne súkromným klubom, neskôr sa zmenil na divadlo na ulici Seymour Street v downtowne. Hlavnými témami tohto divadla sú nové hry, komédie, muzikály, drámy a revue. V roku 1979 Arts Club expandoval a svoje vystúpenia robil na 450-miestnom hľadisku Granville Island Stage, nachádzajúcom sa na ostrove Granville Island. Divadlo opustilo svoje sídlo na Seymour Street v roku 1991, no v roku 1998 Arts Club prevzal činnosť Stanley Theatre (v roku 2005 premenovaného na Stanley Industrial Alliance Stage), bývalého kina.
Externé odkazy  Young Vic; oficiálna stránka divadla (po anglicky) Haworth Tompkins Architects; oficiálna stránka spoločnosti, ktorá je autorom architektonického návrhu obnovy divadla Kategória:Divadlá v Spojenom kráľovstve Kategória:Lambeth