TUKE-KEMT/reranking-skquad huggingface dataset:
Situácia pred ofenzívou Prielom z Normandie Hoci bolo vylodenie v Deň D úspešné, spojencom sa nepodarilo dostať ďalej do vnútrozemia. Na začiatku júla 1944 boli sotva 24 km od pláží. Mesto Caen v britskom sektore bolo stále v rukách Nemcov, a aj keď sa Američanom podarilo 27. júna dobyť dôležitý prístav Cherbourg, každý pokus o prielom z Normandie stroskotal. Poľný maršal Montgomery a generál Omar Bradley preto vypracovali nový plán na prelomenie nemeckých línií.
Francúzsko po roku 1945
Koniec okupácie V medzinárodnom meradle, francúzska okupácia Nemecka zvýšila sympatie voči Nemecku. Francúzsko so svojimi vlastnými hospodárskymi problémami nakoniec prijala Dawesov plán a opustili okupované územia v júli a auguste 1925. Posledné francúzske vojská ukončili okupáciu opustením Porúria 25. augusta 1925.
Obce kantónu  Amiens (východná časť) Longueau Camon
Obyvateľstvo Sains-Richaumont má 977 obyvateľov (2009). Graf vývoja obyvateľstva:
Obce kantónu  Eyguians Laragne-Montéglin Lazer Monêtier-Allemont Le Poët Upaix Ventavon
Obce kantónu  Bouëx Dirac Garat Soyaux Vouzan
Obyvateľstvo Sonthonnax-la-Montagne má 329 obyvateľov (2009). Graf vývoja obyvateľstva:
Obce kantónu  Aigonnay Beaussais Celles-sur-Belle Fressines Mougon Prailles Sainte-Blandine Saint-Médard Thorigné
Obyvateľstvo Rignieux-le-Franc má 947 obyvateľov (2009). Graf vývoja obyvateľstva:
Mestské časti Od 1. januára 1977 mesto Soignies pozostáva z týchto častí (bývalých obcí): Soignies Horrues Casteau Thieusies Naast Chaussée-Notre-Dame-Louvignies Neufvilles
Dejiny Saintes bolo hlavným mestom provincie Saintonge v čase ancien régime, bolo prefektúrou departementu Charente-Inférieure do nového územného usporiadanie v roku 1790, a potom bolo podriadené správe v La Rochelle v roku 1810. Vďaka svojmu významnému historickému dedičstvu galsko-románskemu, stredovekému i klasickému, Saintes bolo zaradené na zoznam kultúrne a umelecky významných miest a oblastí v roku 1990.
Mestské časti Od 1. januára 1977 mesto Jodoigne pozostáva z týchto častí (bývalých obcí): Piétrain Saint-Jean-Geest Saint-Remy-Geest Zetrud-Lumay Dongelberg Mélin Lathuy Jodoigne-Souveraine Jauchelette
Hanoj je hlavné a druhé najväčšie mesto Vietnamu. Má katastrálnu výmeru 3 344,7 km² a vyše 8 miliónov obyvateľov (údaj z roku 2019). Mesto založil v roku 1010 vietnamský kráľ Ly Thai To. Od roku 1010 až do 1802 bolo najdôležitejším politickým centrom v krajine. Počas vlády dynastie Nguyễn bolo hlavným mestom Huế a Hanoj bol od 1902 do 1954 hlavným mestom Francúzskej Indočíny. Od 1954 do 1976 bol hlavným mestom Severného Vietnamu. Mesto sa nachádza na brehu Červenej rieky.
Obyvateľstvo Injoux-Génissiat má 1052 obyvateľov (2009). Graf vývoja obyvateľstva:
Externé odkazy  Oficiálna stránka mesta Hwasong
Huế je vietnamské mesto s asi 340 000 obyvateľmi. Je centrom provincie Thừa Thiên - Huế. Medzi rokmi 1802 a 1945 bolo sídlom panovníkov dynastie Nguyễn. Huế bolo kvôli svojim historickým pamiatkam zaradené medzi svetové kultúrne dedičstvo. V okolí Huế sa odohrávali jedny z najtvrdších bojov vietnamsko-americkej vojny.
Administratíva a súčasnosť Hao je z administratívneho hľadiska obcou (najnižšia územná správna jednotka) pod správou Francúzskej Polynézie s centrom v Otepe, čo zahŕňa atoly Rekareka (neobývaný), Ahunui (neobývaný), Nengonengo, Manuhangi (neobývaný) a Paraoa (neobývaný), Tauere a Amanu. Populácia v roku 2007 dosahovala 1 342 obyvateľov, v dôsledku redukcie aktivity vojenskej základne klesla k roku 2012 asi o tretinu na 1066 obyvateľov. Spoločenským a administratívnym centrom je osada Otepa. Po uzatvorení základne je prakticky jediným príjmom obyvateľstva v oblasti produkcia perál a rôznych suvenírov pre turistov. Na atole je aj vyššia stredná škola, ktorá slúži pre výuku žiakov okolitých atolov južnej časti Tuamotu a Gambiér.
Dejiny Sídlo bolo v minulosti známe ako Thysville po francúzsky alebo Thysstad (podľa belgického podnikateľa Alberta Thysa) po flámsky a Sona Qongo do roku 1904.
Osobnosti mesta  Flodoard ( 894 – † 965), historik a kronikár Thibaud III. z Blois ( 1010 – † 1089), gróf z Blois Albert Deullin ( 1890 – † 1923), stíhací pilot Yohann Diniz ( 1978), atlét John Gadret ( 1979), cyklista
Geografia Vo svojej histórii patrilo aj do Dauphinoise aj do Provensalska. Gap je jednou z najväčších prefektúr Francúzska. Každoročne sa tu konajú trhy, kde je možné kúpiť rôzne druhy medu. Mesto má rozlohu . Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Dejiny Koncom 19. storočia bol Léopoldville vojenskou stanicou pri africkej dedine Kinshasa. Názov Léopoldville je odvodený od mena belgického kráľa Leopold II.. Od roku 1898 je vojenská stanica konečnou stanicou na železničnej trati Matadi – Léopoldville. Od roku 1929 bol administratívnym centrom Belgického Konga (dovtedajším bolo prístavné mesto Boma). Léopoldville bol oficiálne vyhlásený za mesto 25. júna 1941. Mesto má rozlohu hektárov a obyvateľov. Od 30. júna 1960 bol hlavným mestom nezávislého Zairu. Názov mesta z Léopoldville na Kinshasa bol zmenený v roku 1966.
Geografia Podľa užšieho vymedzenia Indočína pozostáva z územia bývalej Francúzskej Indočíny: Kambodža Laos Vietnam V širšom zmysle, podľa sociokultúrneho vymedzenia, Indočína zodpovedá kontinentálnej juhovýchodnej Ázii , ktorá zahŕňa aj štáty: Mjanmarsko (do roku 1937 súčasť Britskej Indie) Thajsko (kedysi Siam) niekedy Singapur a Malajský polostrov
Indické národné futbalové mužstvo reprezentuje Indiu na medzinárodných futbalových akciách, ako sú Majstrovstvá sveta a Majstrovstvá Ázie vo futbale.
Americká a japonská nadvláda Američania ponúkli Filipínam niektoré výhody a vymoženosti, v podstate ako by boli novým štátom únie. Predovšetkým im otvorili svoj trh, a tak už v roku 1920 tvoril vývoz do USA 66 percent všetkého filipínskeho exportu, čím si Američania naklonili obchodnícku vrstvu spoločnosti. Bolo tiež zavedené verejné zdravotníctvo, vďaka čomu prudko poklesla úmrtnosť. Politická elita sa však túžby po nezávislosti nikdy nevzdala. Predovšetkým predseda senátu Manuel Quezon o nej nikdy neprestal hovoriť. Američania pritom tvrdili, že nezávislosť je aj ich cieľ, len je nutné ju odsunúť. Nebola to len taktika. V Spojených štátoch silneli hlasy, ktoré proti postaveniu Filipín protestovali - predovšetkým americkým cukrovarom vadilo, že čelia lacným dovozom svojich filipínskych konkurentov. Rovnako tak americké odbory brojili proti príchode filipínskych pracovníkov. Tieto hlasy zosilneli po vypuknutí veľkej hospodárskej krízy v roku 1929. V roku 1935 preto Američania zmenili status Filipín. Posunuli ich do pozície, ktorá zodpovedala členom britského Commonwealthu a zároveň stanovili pevný dátum, dokedy získajú plnú nezávislosť - 4. júl 1946. Quezon získal post prezidenta. V roku 1941, desať hodín po útoku na americkú pacifickú základňu Pearl Harbor, Japonci napadli aj Filipíny. Americko- filipínskej jednotky pod velením Douglasa MacArthura sa museli hneď stiahnuť na polostrov Bataan a ostrov Corregidor. V januári 1942 stratili Manilu, v apríli kapitulovali na Bataan a v máji aj na Corregidoru. 80 000 vojakov padlo do zajatia a krátko na to ich čakal smutne preslávený bataanský pochod smrti, počas ktorého z nich 11 500 zahynulo. Quezon odletel do Spojených štátov, kde ustanovil exilovú vládu. McArthur presunul svoj štáb do Austrálie . Súbor:Douglas_MacArthur_lands_Leyte1.jpg|náhľad|Generál MacArthur a prezident Osmeña vstupujú na breh ostrova Leyte, 20. októbra 1944 Japonci sa na okupovaných územiach snažili vybudiť nacionalizmus namierený proti starým koloniálnym pánom. Na Filipínach nechali vyhlásiť republiku a do jej čela postavili José P. Laurela. Filipínci to ale neakceptovali. Chápali dobre, že republika je iba bábkovým štátom a po celú vojnu viedli tuhý odboj partizánskeho charakteru. Vďaka tomu na konci vojny kontrolovali Japonci len dvanásť zo 42 filipínskych provincií. Niektoré odbojové skupiny si však osvojili komunistickú ideológiu a po vojne sa stali nebezpečné aj pre filipínsku vládu. Medzi nich patrila najmä skupina Hukbalahap, ktorá operovala na ostrove Luzon. V októbri 1944 sa na Filipínach vylodili Američania. Boje o Filipíny trvali až do úplného konca vojny a Filipínci za ne zaplatili státisícami mŕtvych. Filipíny prišli celkovo za vojny asi o milión ľudí. Navyše hlavné mesto Manila bolo po konci bojov v troskách.
Záver Počas bojov sa rozmohlo vo Francúzsku hnutie žiadajúce ukončenie bojov v Indočíne. Francúzska vláda začala v Ženeve vyjednávať so zástupcami komunistického Vietnamu. Ženevská konferencia trvala od apríla do 21. júla 1954. Za Francúzsko viedol rozhovory Pierre Mendès France. Po porážke pevnosti Francúzi súhlasili s odchodom z krajiny. Vietnam sa mal na základe dohody rozdeliť na dve časti (komunistický sever a protikomunistický juh), v ktorých mali prebehnúť demokratické voľby. Demokratické voľby sa však nakoniec na juhu nikdy nekonali a medzi severným a južným Vietnamom prepukol postupne konflikt známy ako Vietnamská vojna.
Francúzska Indočína (, ) bolo územie patriace k francúzskej koloniálnej ríši v juhovýchodnej Ázii na polostrove Zadná India. Kolónia Francúzska Indočína bola federáciou skladajúcou sa zo štyroch hlavných koloniálnych protektorátov: Tonkinu, Annamu, Kambodže a Laosu a jednej priamej francúzskej kolónie Kočinčíny. Hlavným mestom Francúzskej Indočíny bol Hanoj.
Politika a zahraničné vzťahy Súbor:Putin shakes hand with Modi at the 6th BRICS summit.jpeg|náhľad|Naréndra Módí a Vladimir Putin na summite BRICS Na čele krajiny stojí Indická národná kongresová strana (INC), ktorá si udržuje svoj vplyv už od vzniku nezávislej Indie. INC, často vedená členom rodiny Nahru – Gándhi, sa tešila parlamentnej väčšine s výnimkou krátkych období počas 70. a 80. rokov. Medzi rokmi 1996 a 1998 nastalo obdobie politickej nestability a vláda bola najprv zostavená pravicovou nacionalistickou stranou Bharatija Džanata (BJ) a neskôr ľavicovou koalíciou Spojený front (United Front). V roku 1998 BJ s menšími regionálnymi stranami vytvorila Národnú demokratickú alianciu (NDA) a stala sa prvou nekongresovou stranou, ktorá dokončila celé päťročné volebné obdobie. Vo voľbách v roku 2004 zvíťazila Národná kongresová strana a získala dostatočný počet kresiel, aby mohla vytvoriť koalíciu s pomocou ľavicových strán. India si udržuje priateľské vzťahy s väčšinou krajín, no roky, ktoré nasledovali po vyhlásení nezávislosti, sú poznačené neustálymi konfliktami s Pakistanom a Čínou o územie Kašmíru a Arunáčalpradéšu. Počas Studenej vojny sa India pokúsila udržať si svoju neutralitu a bola jedným zo zakladajúcich členov Hnutia nezúčastnených krajín. Po čínsko-indickej vojne v roku 1962 sa zlepšili vzájomné vzťahy Indie so Sovietskym zväzom, čo ale narušilo vzťahy so Spojenými štátmi. Stav sa opäť ustálil po skončení Studenej vojny. Súčasne priateľské ponuky predkladané Indickou vládou posilnili vzťahy so Spojenými štátmi, Čínou a Pakistanom. V ekonomickej sfére má India blízky vzťah s inými rozvojovými krajinami v Južnej Amerike, Ázii a Afrike, špeciálne s Brazíliou a Mexikom. India je taktiež zakladajúci člen OSN a do veľkej miery prispela k úspechu operácií OSN prebiehajúcich na štyroch kontinentoch. Viac ako 55 000 indických príslušníkov bojových a policajných síl slúžilo v 35 mierových misiách Spojených národov.
Očakávané udalosti  podľa odhadov OSN India predbehne Čínu a stane sa najľudnatejšou krajinou sveta
Prvá indočínska vojna (iné názvy: indočínska vojna , vietnamsko-francúzska vojna , francúzsko-vietnamská vojna ) bol ozbrojený konflikt medzi francúzskou koloniálnou správou a komunistickou Ligou za nezávislosť Vietnamu trvajúci od 19. decembra 1946 do 1. augusta 1954, ktorý skončil odchodom Francúzov z Indočíny. Francúzske sily v bojoch predstavoval predovšetkým francúzsky ďalekovýchodný expedičný zbor, ktorý podporovala Vietnamská národná armáda bábkového cisára Bảo Đạia. Povstaleckú armádu tzv. Viet Minh viedol Ho Či Min a gen. Võ Nguyên Giáp. Väčšina bojov sa odohrala v Tonkine v severnom Vietname ale boje menšej intenzity zasiahli prakticky celú krajinu a tiež susedný Laos a Kambodžu.
Predohra Kým väčšina Američanov s obavami sledovala priebeh vojny v Európe, v Ázii sa zvyšovalo napätie. Japonsko sa chytilo výhodnej príležitosti zlepšiť svoju strategickú pozíciu a trúfalo vyhlásilo „nový poriadok“, podľa ktorého chcelo hegemonisticky vládnuť nad celým Tichým oceánom. Británia, ktorá zápasila s nacistickým Nemeckom o prežitie, nebola schopná postaviť sa na odpor, odtiahla zo Šanghaja a dočasne uzavrela Barmskú cestu. V lete roku 1940 Japonsko získalo od slabej francúzskej vlády vo Vichy právo používať letiská v Indočíne. Do septembra sa Japonci pripojili k Osi Berlín-Rím. Spojené štáty na odvetu vyhlásili embargo na vývoz železného šrotu do Japonska. Zdalo sa, že Japonci by sa mohli obrátiť na juh, aby získali zdroje ropy, cínu a kaučuku v britskej Malajzii a holandskej Východnej Indii. V júli 1941 Japonci okupovali zvyšok Indočíny; Spojené štáty reagovali tým, že zmrazili japonské fondy. V októbri 1941 sa stal predsedom japonskej vlády generál Hideki Todžo. V polovici novembra vyslal do Spojených štátov osobitného vyslanca, aby sa stretol s ministrom zahraničných vecí Cordellom Hullom. Japonsko okrem iného žiadalo, aby Spojené štáty uvoľnili japonské fondy a zastavili námornú expanziu v Tichomorí. Hull súhlasil s uvoľnením zmrazených fondov za podmienky, že Japonci odídu z Číny a Indočíny. Japonci žiadali dvojtýždňovú lehotu na zváženie návrhu, ale 1. decembra ho napokon odmietli. 6. decembra sa Roosevelt obrátil priamo na japonského cisára Hirohita. Rozhovory však už ďalej nepokračovali. Ďalší deň japonské námorníctvo napadlo americkú základňu v Pearl Harbore.
Prvá čínsko-japonská vojna (1894 – 1895) bolo konflikt medzi čínskou dynastiou Čching a japonskou dynastiou Meidži o nadvládu nad územím Kórejského polostrova. Konflikt skončil veľkou prehrou Číny, ktorá stratila nielen svoj vplyv v Kórei, ale tiež Taiwan a postavenie prvej ázijskej veľmoci, ktoré prevzalo Japonsko. Vojna nepriamo položila základ rusko-japonskej vojny. Ruské impérium totiž nielenže využilo oslabenie Číny a čínsko-japonskú vojnu k ovládnutiu časti Mandžuska, ale dokonca i k tomu, aby s podporou Francúzska a Nemecka prinútilo Japonsko, aby mu predali Port Arthur, ktorý mu Čína v mierovej zmluve dala.
Vojna vo Vietname (iné názvy: vietnamská vojna , druhá indočínska vojna ) bol ozbrojený konflikt, ktorý medzi rokmi 1964 a 1975 (za vlád amerických prezidentov Lyndona Johnsona, Richarda Nixona a Geralda Forda) prebiehal ako pozemná vojna v Južnom Vietname a hraničných oblastiach Kambodže a Laosu, a ako letecká vojna (operácia Rolling Thunder a ďalšie) nad Severným Vietnamom. Vo Vietname je tento konflikt známy ako Americká vojna . Intervencia USA vo Vietname znamenala vlastne len poslednú eskaláciu tridsaťročného ozbrojeného konfliktu, ktorý sa začal v rokoch 1945 až 1946 odporom vietnamských povstalcov (ktorí cez druhú svetovú vojnu bojovali proti Japoncom) a neskôr proti zotrvaniu resp. návratu francúzskej koloniálnej nadvlády (pozri aj vojna v Indočíne). Preto sa často udávajú aj iné dátumy začiatku Vietnamskej vojny, najčastejšie rok 1957 či 1954.
Indočínska vojna (v druhom a treťom vyzname aj indočínske vojny ) môže byť: prvá indočínska vojna prvá indočínska vojna + druhá indočínska vojna prvá indočínska vojna + druhá indočínska vojna + tretia indočínska vojna
Pozadie V júli 1894 vyslala Čína svoje expedičné jednotky do Kórei, kde sa mali podieľať na potláčaní ľudového povstania vedeného sektou Tonghak. K rovnakému postupu sa však odhodlalo aj Japonsko, ktoré taktiež vyslalo svoje jednotky do Kórey. Keďže Japonsko i Čína považovali Kóreu za svoju sféru vplyvu, bolo v Tokiu rozhodnuté vyvolať ozbrojený konflikt s čínskymi jednotkami a vychýliť tak misky váh na japonskú stranu.
Princíp gulagov Gulagy boli miestom výkonu trestu. Tomu zodpovedalo aj sociálne zloženie väzňov: osoby zvyknuté na fyzickú prácu (kulaci - bývalí statkári; osoby, ktoré porušili trestné právo a podobní) ťažkí kriminálnici osoby nezvyknuté na fyzickú prácu odsúdené pre politické alebo náboženské príčiny Úmrtnosť väzňov v gulagoch v rokoch 1934 – 40 bola 4 – 6-krát vyššia ako priemerná úmrtnosť v Sovietskom zväze. Podľa odhadov zomrelo v rokoch 1930 – 1953 v gulagoch asi 1,76 milióna väzňov, asi polovica z nich počas prvých 3 rokov nemeckého vpádu do krajiny. Spolu s väzňami z pracovných kolónii a zvláštnych sídel dosahuje počet obetí číslo 2 749 163, avšak viaceré zdroje toto číslo považujú za stále neúplné. Sovietske a ruské zdroje uvádzajú nasledovné počty väzňov v gulagoch: v rokoch 1937 - 1953 - 17 miliónov osôb v rokoch 1929 - 1953 - 21,6 milióna osôb v rokoch 1935 - 1941 - 19,8 milióna osôb Na rozdiel od nacistických vyhladzovacích táborov gulag predstavoval skôr tábory, kde boli väzni nútení pracovať, avšak podmienky boli v rôznych oblastiach odlišné a niektoré pracovné tábory predstavovali skutočné tábory smrti, kde zomierala veľká časť väzňov. Vysoká úmrtnosť bola spôsobená najmä v dôsledku chorôb, často v spojení s odoprením lekárskej starostlivosti, hladu a nevhodných pracovných podmienok. Väzni v táboroch museli nezriedka pracovať až 16 hodín denne či dokonca viac s minimom stravy, bez vhodného náradia, bez skúseností a za daných podmienok s nesplniteľnými normami. Kto normu nesplnil, často nedostal svoj prídel jedla prípadne mu bol prídel zmenšený. Dozorcovia smeli s väzňami zaobchádzať svojvoľne (jedinou podmienkou bolo, aby výrazne neklesla produkcia). Často sa pracovalo v mraze bez patričného oblečenia. Vo väčšine táborov nebola úmrtnosť väzňov výrazná, tragédiou mnohých neodôvodnene odsúdených však bolo, že ako inteligencia neboli zvyknutí na namáhavú fyzickú prácu a systému táborov postupne podľahli. Hlavnou úlohou gulagu bola ťažba surovín a stavba náročných projektov, ako bol napr. Bielomorsko-baltský kanál.
Velitelia správy táborov  F. I. Eichmans (apríl — jún 1930) L. I. Kogan (do 9. júna 1932) M. D. Berman (do 16. augusta 1937) I. I. Ilner (do 16. novembra 1938) G. V. Filaretov (do 18. februára 1939) V. V. Černyšov (do 26. februára 1941) V. G. Nesedkin (do 2. septembra 1947) G. P. Dobrynin (do 31. januára 1951) I. I. Dolgich (do 5. októbra 1954) S. J. Jegorov (do 4. apríla 1956) P. N. Bakin (do 6. mája 1958) M. N. Cholodkov (do 13. júna 1960) D.Urbanová (od 28.január
Použitie zajatcov vo vojne na strane Nemecka Mnohí zajatci, ktorí sa dostali do zajateckých táborov čoskoro pochopili, že nádej na prežitie v takýchto podmienkach je minimálna. Tým, ktorí sa chceli vyhnúť ťažkej nútenej práci alebo ohrozeniu infekčnými chorobami, v priebehu vojny nacisti umožnili zlepšiť svoje podmienky vstupom do pomocných jednotiek, títo boli Nemcami označovaní ako tzv. Hilfswilliger a neskôr aj do Ruskej oslobodeneckej armády, ktorú viedol Andrej Vlasov, sovietsky generál, ktorí v zajatí prešiel na nemeckú stranu.
Smery masových deportácií do nacistických koncetračných táborov Nacistické vyhladzovacie tábory boli koncentračné tábory založené nacistami počas druhej svetovej vojny, ktorých zvláštnou úlohou bolo hromadné vyvražďovanie prenasledovaných osôb nepohodlných pre nacistov. Väčšinu obetí tvorili Židia, príslušníci slovanských národov (Poliaci, Rusi, Ukrajinci, Srbi), Rómovia, ideologických nepriateľov nacizmu – predstaviteľov demokracie či komunistov, niektorých náboženských menšín ako napr. Svedkov Jehovovych, prípadne aj homosexuálov. Na rozdiel od niektorých pracovných, či zajateckých táborov, ktoré bolo možné na základe vysokej úmrtnosti väzňov tiež v určitom zmysle považovať za vyhladzovacie, boli čisto vyhladzovacie tábory typické hromadným vraždením, ktoré je označované za priemyselné. Timothy Snyder takýto tábor označuje termínom továreň na smrť. Prvé vyhladzovacie tábory boli založené na území okupovaného Poľska (Generálny gouvernement) alebo poľských územiach pričlenených k Tretej ríši, v roku 1941. So systematickým vyvražďovaním v nich sa začalo v roku 1942. Išlo o tábory: Chelmno (nem. Kulmhof), Vyhladzovací tábor Bełżec, Sobibór, Treblinka, Majdanek a Auschwitz II - Birkenau. Za ďalšie vyhladzovacie tábory je považovaný Jasenovac v Chorvátsku, Malyj Trostenec v Bielorusku. Iba vyhladzovaciu funkciu plnili prvé štyri z menovaných táborov, Majdanek a Osvienčim plnili zároveň funkcie koncentračných táborov, takže (podstatne menšia) časť väzňov bola určená pre otrockú prácu. Termín vyhladzovací tábor sa začal používať až po 2. svetovej vojne, samotní nacisti sa snažili ich skutočné určenie maskovať.
Účel existencie Slúžiť môže rôznym cieľom: od miesta dočasnej izolácie osôb, o ktorých osude sa rozhodne neskôr, cez tábor nútenej práce teda, de facto, otrockej, až po miesto fyzickej likvidácie uskutočňovanej rôznymi metódami. Pojem koncentračného tábora je široký: od typu obvyklého väzenia vo forme barakov na oplotenom a stráženom území, po „továrne na smrť“ teda miesto koncentrácie ľudí pred ich úmyselnou záhubou v špeciálne preto skonštruovaných zariadeniach na zabíjanie (hlavne plynových komorách), a neskôr likvidácii tiel (krematórium). Ten najhorší druh koncentračných táborov, nazývaných tiež vyhladzovacími tábormi, bol vytváraný predovšetkým tesne pred druhou svetovou vojnou a počas nej hitlerovským Nemeckom. Nemecký názov bol Konzentrationslager , v skratke KL (neskôr KZ). Veľká časť z nich bola vyhladzovacími tábormi, s čím sa pojem „koncentračný tábor“ najmä v Poľsku v značnej miere stotožnil. V súčasnosti je názov koncentračný tábor považovaný za eufemizmus a ako synonymum je používané vyhladzovací tábor , pretože tábory vykonávali genocídu. Aj keď koncentračné tábory primárne neslúžia na zabíjanie internovaných ľudí, obvykle súvisia v menšej, alebo väčšej miere s porušovaním ľudských práv, najmä zákonov o spravodlivom súdnom procese. V podstate druhom koncentračných táborov s pomerne miernou disciplínou sú internačné tábory, rovnako slúžiace na dočasnú koncentráciu obyvateľstva.
Zdroje  Kategória:Nacistické koncentračné tábory Kategória:Holokaust
Dohra a dôsledky Pamätník obetí stalinských čistiek v meste Vorkuta. Za koniec veľkého teroru je považovaný Dekrét Sovnarkomu (sovietu národných komisárov) a Ústredného výboru strany „O zatýkaní, dozore prokuratúry a vedení vyšetrovania“ zo 17. novembra 1938. Dekrét likvidoval väčšinu neštandardných justičných orgánov a ukončil všetky masové operácie. Nariadenia o zrýchlenom vyšetrovaní boli kategoricky zakázané, na akýkoľvek zatykač bol potrebný súhlas prokurátora. Stalinské represie sa však celkom nekončili, ich realizácia však už nebola taká krvavá a brutálna ako predtým. V zahraničí boli politické procesy často chápané ako Stalinov správny krok a zbavovanie sa skutočných nepriateľov štátu. Nezmyselné obvinenia starých boľševických vodcov židovského pôvodu zo sympatii k nacistom dokonca bralo veľa ľudí vážne, napriek tomu, že to boli úplné nezmysly. Iní chápali toto jednanie ako exces, ktorý bolo možné tolerovať, pretože sa sovietsky režim zatiaľ ostro vyhraňoval voči nacizmu a fašizmu. Čistky upevnili Stalinovu moc v krajine. Zároveň oslabili krajinu po vojenskej stránke, keďže mali za následok likvidáciu veľkej časti skúseného dôstojníckeho zboru, čo malo veľmi negatívny vplyv počas nasledujúcej sovietsko-fínskej a hlavne sovietsko-nemeckej vojny. Z kontrarevolučnej činnosti boli v druhej polovici 30. rokov v ZSSR obvinené desiatky tisíc nevinných ľudí. Veľká časť z nich bola odsúdená na dlhoročné tresty v pracovných táboroch GULAG, kde boli nútení pracovať ako drevorubači v odľahlých oblastiach krajiny, či pri stavbách veľkých priemyselných a transportných projektov (Bielomorsko-baltský kanál, kanál Moskva-Volga, výstavba niektorých častí moskovského metra). Odhady počtu obetí čistiek počas tzv. veľkého teroru sa rôznia. Podľa niektorých zdrojov môžu dosahovať až 1,5 milióna mŕtvych. Podľa archívnych správ NKVD, neskôr KGB a väčšiny zdrojov je však toto číslo nižšie. Keďže bolo celkovo zatknutých 1 372 329 osôb, z ktorých 681 692 bolo zastrelených, v táboroch v rokoch 1937 – 1938 zahynulo 115 922 osôb. Stalinov teror sa opäť rozbehol po napadnutí krajiny nacistickým Nemeckom v roku 1941. V zmätkoch boli na veľa miestach západnej časti ZSSR vraždení väzni, pri ktorých hrozilo, že sa dostanú do rúk Nemcov, ktorí by ich mohli využiť vo svojom vojnovom úsilí. Pre vojnové obdobie bolo príznačné aj zhoršenie podmienok v táboroch Gulag a najväčšia úmrtnosť v týchto zariadeniach. Ďalšie stupňovanie Stalinovho teroru sa postupne prehlbovalo po skončení druhej svetovej vojny (napr. prípad lekárov) a bolo zastavené až jeho smrťou v roku 1953.
Počet obetí a porovnanie s inými tábormi V roku 1965 vydal historik Helmut Krausnick z Ústavu pre súčasné dejiny v Mníchove štúdiu hovoriacu o asi 700 000 obetiach. Neskoršia práca dr. Wolfganga Schefflera odhadovala počet obetí na 900 000. Podľa informácii Poliaka Franciszka Ząbeckeho, ktorý riadil prevádzku blízkej železničnej stanice v obci Treblinka, kadiaľ prechádzali všetky vlaky do tábora, a denne si zaznamenával informácie o prichádzajúcich vlakoch, možno usudzovať, že v tábore pripravili o život až 1,2 milióna ľudí. Podľa súčasných odhadov bolo vo vyhladzovacom tábore Treblinka II zavraždených počas vojny 870 000 až 925 000 ľudí. Tento počet nezahŕňa úmrtia z tábora nútených prác Treblinka I, kde však nebolo nikdy sústredených väčšie množstvo väzňov. Väčšinu obetí predstavovali Židia z Poľska, ZSSR, Rakúska, Grécka, Macedónska, Slovenska, Česka, Francúzska a Juhoslávie. V tábore bolo zavraždených aj okolo 2000 Rómov. V roku 2001 bol Spojenom kráľovstve pri odtajňovaní starších spravodajských dokumentov nájdený aj telegram zachytený a dešifrovaný britskou rozviedkou 11. januára 1943. Tzv. Höfleho telegram oznamoval, do konca decembra 1942 bolo v tábore Treblinka II zlikvidovaných 713 555 Židov. Na základe tohto telegramu a ďalších odhadov na obdobie roku 1943 Jacek Andrzej Młynarczyk odhaduje, že v tábore bolo zavraždených 780 863 ľudí. Presný počet obetí je však ťažké odhadnúť. Tábory v Osviečime však fungovali oveľa dlhšie (máj 1940 – január 1945) a mali oveľa komplexnejšiu štruktúru (tri koncentračné tábory – Osviečim I, Osviečim II – Birkenau (Brzezinka), Osviečim III – Monowice, ako aj väčší počet špecializovaných pracovných táborov roztrúsených na ploche niekoľko desiatok kilometrov štvorcových). Tu všade umierali ľudia: boli popravení, utýraní, zavraždení pre zábavu strážcov, alebo podľahli vyčerpaniu či chorobám (najmä týfu a TBC). Čisto vyhladzovací charakter v Osviečimskom kontexte však mal len tábor č. II. Auschwitz-Birkenau so svojimi povestnými plynovými komorami a krematóriami.
Rozšírenie táborov na území ZSSR. Gulag , presnejšie GULAG , () je skratka počiatočných názvov (pozri nižšie) sovietskej organizácie zodpovednej za správu (hlavných) pracovných trestaneckých táborov v ZSSR, ktorá existovala v rokoch 1930 – 1960; zároveň prenesene označenie pre zariadenia (tábory) a systém pod jej správou. Do gulagov sa nedostávali len obyvatelia ZSSR, ale aj zahraniční občania, či turisti. Podľa svedectiev život v gulagoch nebol dobre zabezpečený. Väzni a odsúdenci v týchto táboroch boli nútení pracovať 10-12 hodín denne, pravidelná strava nebola zabezpečená a nemohli dbať ani o svoje telo, hygienu a zdravie. Zatiaľ čo väzni koncentračných táborov gulag boli deportovaní na základe individuálnych a väčšinou falošných súdnych rozhodnutí, ľudia v táboroch GUPVI boli masívne prepravovaní do táborov pre nútenú prácu, pričom ich totožnosť považovali za nepodstatnú.
Stalinské represie boli masové represie, uskutočňované v ZSSR v 30. až 50. rokoch 20. storočia a sú spájané s J. V. Stalinom, diktátorom, ktorý v tomto období riadil krajinu. Najväčšie množstvo obetí si vyžiadali tresty občanov podľa odseku 58 Trestného zákona RSFSR z roku 1926 („kontrarevolučné zločiny“), ďalej obete masových akcií ako vysídľovanie a prenasledovanie statkárov tzv. kulakov, ktoré sa začalo v 30. rokoch a deportácie na základe národnostnej príslušnosti v 30. a 40. rokoch. Mnohí historici považujú stalinské represie iba za pokračovanie represií zo strany boľševikov v Sovietskom Rusku, ktoré sa začali po októbrovej revolúcii v roku 1917 (najhoršie z nich sú známe ako červený teror 1918 - 1922, alebo raskazačivanie). Pri týchto akciách sa obeťami nestali iba aktívni nepriatelia boľševikov, ale aj ľudia, ktorí pasívne nesúhlasili s ich politikou alebo boli celkom nevinní ale potrestaní boli kolektívne na základe sociálnych alebo národnostných kritérií. Represie mali aj sociálny charakter, boli namierené napr. aj proti príslušníkom bývalej cárskej polície, vedúcim činiteľom cárskej vlády, cirkevným hodnostárom, statkárom a podnikateľom. Niektorí iní autori, v zásade hlavne prívrženci ľavice, vrátane marxistov, ktorí sú považovaní za nepriateľov stalinizmu, napr. trockisti, považujú stalinské represie za krok sovietskeho vedenia, ktorým opustilo od politiky boľševizmu. Býva pri tom podčiarkované, že významnú časť obetí stalinských čistiek tvorili samotní členovia komunistickej strany, stranícki, sovietski alebo vojenskí činitelia a mnohé vedúce osobnosti. Zatiaľ čo červený teror, ktorý začali boľševici, možno odôvodniť aj na základe objektívnych historických podmienok občianskej vojny, ktoré spôsobili pritvrdenie konania všetkých politických strán, čo tiež viedlo k obdobnému správaniu nepriateľa - tzv. bielemu teroru a má teda príčiny na oboch stranách. Neskoršie konanie a politické represie v 20., 30. a 40. rokoch boli často založené na lživých a vykonštruovaných obvineniach. So začiatkom kolektivizácie poľnohospodárstva a urýchlenej industrializácie v 20. a 30. rokoch, rovnako po upevnení Stalinovej osobnej moci represie nadobudli masový charakter. Najväčší rozmach potom dosiahli v rokoch 1937 a 1938 počas veľkého teroru tzv. Ježovčiny, keď iba orgány NKVD (bez polície) zatkli 1,71 milióna občanov ZSSR a odsúdili na trest smrti zastrelením 724 tisíc z nich. Veľké množstvo obetí si vyžiadali popravy politických väzňov po začiatku druhej svetovej vojny. Možno k nim zaradiť masové popravy poľských vojnových zajatcov (Katynský masaker) aj popravy väzňov pri ústupe zo západných oblastí ZSSR v roku 1941. Politické represie a fyzická likvidácia odporcov režimu pretrvávali s rôznou intenzitou až do smrti Stalina v roku 1953. Odhaduje sa, že Stalinské represie si vyžiadali najmenej 16 miliónov životov obyvateľov Sovietskeho zväzu.
Potrestanie zodpovedných V priebehu Norimberského procesu sovietska strana odhadovala počet povraždených osôb v rokline Babyn Jar na približne 100 000. Opierala sa pri tom o vyšetrovanie, ktoré prebiehalo priamo po oslobodení Kyjeva. Norimberský tribunál s príslušníkmi Einsatzgruppen odsúdil ako zodpovedného za vraždy P. Blobela, ktorý bol odsúdený na trest smrti a obesený v júni 1951. Generálmajor Kurt Eberhard, ktorý vydal príkaz na popravy, nebol nikdy súdený. Zomrel v roku 1947 v Stuttgarte. Veliteľ Kyjevskej polície Andrej Orlik bol pozbavený svojej funkcie ešte na konci roku 1941 a neskôr zavraždený neznámym útočníkom v Kyjeve v júli 1942. Generálny komisár mesta Kyjev Helmut Kvittsrau nebol nikdy súdený a zomrel v roku 1999.
História táborov Mŕtve telá vyhladovaných väzňov koncentračného tábora Bergen-Belsen v masovom hrobe Prvé tábory vybudovali španielske úrady (1896) pre povstalcov na Kube, britské úrady (1899 – 1902) počas búrskych vojen pre „koncentráciu“ vidieckeho obyvateľstva nakloneného Búrom na ich lepšiu kontrolu, ako aj americké úrady (1900) na Filipínach. Masovo sa koncentračné tábory, z ktorých časť bola tiež vyhladzovacími tábormi, objavili v ZSSR už od začiatku existencie toho štátu (pozri gulag). Koncentračné tábory zriaďovala Nemecká imperiálna armáda už v 19. storočí v Afrike (napríklad v meste Lüderitz v terajšej Namíbii). Prvý nacistický koncentračný tábor v Dachau dal Adolf Hitler postaviť hneď po svojom nástupe k moci v roku 1933. Vo vypuknutí vojny v roku 1939 boli zriaďované najprv getá. Neskôr boli najmä na území Poľska a iných okupovaných štátov zriadených viacero nacistických vyhladzovacích táborov. Koncentračné tábory rôzneho druhu existovali v 20. storočí v mnohých štátoch po celom svete. V období po druhej svetovej vojne v Poľsku existovali koncentračné tábory NKVD pre vojakov hnutia odporu, tábory práce pre protikomunistickú mládež a tiež osôb nemeckého alebo ukrajinského pôvodu, ktoré sú klasifikované ako koncentračné tábory. Mnoho táborov bolo vybudovaných tiež po vojenskom prevrate v Grécku (1948 a 1967) a v Čile (1973).
Povedomie o existencii gulagov Správy o existencii gulagov sa mimo Sovietsky zväz dostali na prelome 20. a 30. rokov 20. storočia, ale do plného povedomia sa dostali až po Stalinovej smrti, počas éry Chruščova. Všeobecne známe sa stali po vydaní diel ruského spisovateľa Alexandra Solženicina, ktorý mal s gulagom priamu skúsenosť.
Oslobodenie a použitie po 1945 Tábor objavili jednotky 3. americkej armády 11. apríla 1945, zaistila ho až nasledujúci deň 80. pechotná divízia, po tom, ako tábor opustila väčšina jeho stráží a kontroly sa chopili väzni, ktorí zostávajúce stráže premohli. Neskôr, medzi rokmi 1945 a 1950, tábor používala Sovietska okupačná armáda ako Zvláštny tábor č. 2. NKVD tu najprv internovala nacistických vojnových zločincov, neskôr ho pravdepodobne používala aj na držanie odporcov sovietskeho režimu.
Osud organizátorov represií Počas stalinských čistiek zasahovali represie aj samotných organizátorov. V dôsledku toho mnohí organizátori i uskutočňovatelia represii vrátane predsedov NKVD G. G. Jagodu a N. I. Ježova, ktorí sa sami stali obeťami represií. Po smrti Stalina bolo zatknutých a odsúdených niekoľko pracovníkov štátnej bezpečnosti: L. P. Berija, V. G. Dekanozov, B. Z. Kobulov, A. Z. Kobulov, V. N. Merkulov, L. E. Vlodzimirskij, S. A. Goglidze, P. J. Mešik, L.P. Švarcman, M. D. Rjumkin, A.G. Leonov, a mnohí ďalší. Minister národnej bezpečnosti v rokoch 1946-1951 V. S. Abakumov bol zatknutý už počas Stalinovej éry, ale popravený až neskôr po jeho smrti. Stalin nebol v súvislosti s represiami nikdy súdený. Vedenie ZSSR však nemalo záujem spravodlivo odsúdiť všetkých organizátorov represií, pretože veľa jeho členov sa nich samo podieľalo. Po roku 1956 bolo obvinenie zo spoluúčasti na stalinských represiách používané v politickom boji na odstránenie vyšších straníckych činiteľov (napr. protistranícka skupina), no takéto prípady boli skôr ojedinelé a neviedli k trestnému stíhaniu, po roku 1964 sa takéto obvinenia neobjavovali vôbec.
Verdikt tzv. Trojky UNKVD Kalininskej oblasti, 27. decembra 1937 odsudzujúci Piotra Konstantinoviča Zinovieva (nar. 1894) na trest smrti zastrelením. Za agitáciu zameranú na podkopanie sovietskej vlády, šírenie provokatívnych fám o konci sovietskej moci a obnovení kapitalizmu. Veľký teror alebo veľká čistka alebo hovorovo ježovščina je označenie pre obdobie najmasovejších stalinských represií v ZSSR v rokoch 1937 - 1938. Čistky predstavovali masový teror proti príslušníkom Komunistickej strany, armády, štátnym činiteľom, inteligencii a rôznym iným vrátane politicky neangažovaným osobám v krajine. Realizované boli na základe rozkazov J. V. Stalina. Represie veľkej čistky sa zakladali na rozhodnutiach Politbyra CK VKP(b), ktoré boli prijaté v súlade so Stalinovou teóriou o posilnení orgánov diktatúry proletariátu pre boj s pozostatkami kapitalitstických tried a potrebe odstránenia osôb nepriateľských sovietskemu zriadeniu pomocou izolácie a fyzickej likvidácie. Počas obdobia veľkého teroru bolo z politických dôvodov v ZSSR odsúdených a zastrelených 681 692 ľudí. Odhaduje sa, že spolu s úmrtiami v pracovných táboroch GULAGu počet obetí teroru rokov 1937 - 1941 predstavuje asi 1 milión. Pri prenasledovaní prevažne domnelých nepriateľov ľudu bolo celkovo zatknutých 1,2 milióna členov Komunistickej strany, čo predstavuje až 1/2 jej členskej základne. Z nich bolo asi 50 000 prepustených na slobodu a 600 000 bolo zastrelených alebo zahynulo v táboroch. Napriek tomu, že boľševický plán na elimináciu nepriateľov sovietskeho systému môže na prvý pohľad pripomínať dôsledne pripravenú a dôkladne vykonanú sériu trestných operácii, bol teror v skutočnosti improvizovaný a namierený proti nejasne definovanej kategórii osôb a vykonávaný v podstate náhodným spôsobom. Termín veľký teror (v angl. origináli The Great Terror ; rus. Большой террор ) pre označenie udalostí v ZSSR použil anglo-americký historik Robert Conquest vo svojej knihe The Great Terror: Stalin’s Purge of the Thirties z roku 1968. Termín ježovčina (rus. Ежо́вщина ) známy v krajinách ZSSR bol odvodený mena šéfa NKVD N.I. Ježova, ktorý bol vykonávateľom čistiek v období ich vrcholu. Žiadne z týchto pomenovaní nebolo nikdy použité sovietskymi orgánmi.
Predseda Rady ľudových komisárov ZSSR (od roku 1946 Rady ministrov)  Vladimír Iľjič Lenin (1923 – 1924) Alexej Ivanovič Rykov (1924 – 1930) Viačeslav Michajlovič Molotov (1930 – 1941) Josif Vissarionovič Stalin (1941 – 1953) Georgij Maximilianovič Malenkov (1953 – 1955) Nikolaj Alexandrovič Bulganin (1955 – 1958) Nikita Sergejevič Chruščov (1958 – 1964) Alexej Nikolajevič Kosygin (1964 – 1980) Nikolaj Andrejevič Tichonov (1980 – 1985) Nikolaj Ivanovič Ryžkov (1985 – 1991)
História Prvý komunistický štát vznikol v roku 1917 v Rusku. Vláda na čele s Leninom a Trockým viedla niekoľko rokov občiansku vojnu proti pro-cárskej opozícii aj intervencii viacerých krajín. Po skončení vojny a skonsolidovaní pomerov následne vznikol v roku 1922 Zväz sovietskych socialistických republík, ktorý bol až do svojho zániku v roku 1991 najsilnejším komunistickým štátom. Komunistický režim dodnes existuje v mnohých krajinách napríklad v Číne,Laose,Severnej Kórei, na Kube alebo vo Vietname. Podľa viacerých názorov, vrátane niektorých komunistických názorových prúdov, napr. trockistov, mali komunistické režimy v Sovietskom zväze (po celú dobu jeho existencie), ale aj v Číne, na Kube a inde iba málo spoločného so skutočnými myšlienkami komunizmu a preto ich možno označovať ako stalinské režimy. Komunistické režimy sa obyčajne sami neoznačovali ako komunistické, často si vyberali prívlastky ako ľudová demokracia (napr. KĽDR, NDR), ľudový (PĽR), alebo socialistický (ČSSR). Prakticky všetky komunistami ovládané režimy skončili tak, že komunistická strana uchopila všetku moc v krajine a snažila sa o celkovú indoktrináciu ideí presadzovaných stranou do všetkých sfér spoločenského aj kultúrneho života. Bežné bolo porušovanie ľudských a občianskych práv. Väčšina krajín postupne začala ekonomicky aj spoločensky stagnovať. Komunistický režim v Česko-Slovensku (1948 -1989) začal Februárovým prevratom 1948 a skončil po Nežnej revolúcii 1989.
Členovia komsomolu rekvirujú úrodu ukrajinskému roľníkovi, ktorý ju pred nimi skrýval na cintoríne. Kolektivizácia v Sovietskom zväze prebiehala ako proces spájania drobných roľníckych hospodárstiev do kolektívnych družstiev tzv. kolchozov alebo štátnych sovchozov. Rozhodnutie o kolektivizácii bolo vydané na XV. zjazde VKP(b) v roku 1927. Na väčšine územia krajiny prebiehala v rokoch 1928 - 1937; najintenzívnejšie v rokoch 1930 - 1933. V západných oblastiach Ukrajiny, Bieloruska a Moldavska, Estónsku, Lotyšsku a Litve kolektivizácia prebehla po ich začlenení do ZSSR v povojnovom období v rokoch 1949-1950. Začiatok kolektivizácie bol súčasťou prvého päťročného plánu. Jej oficiálnym cieľom bolo vytvorenie socialistických výrobných vzťahov na sovietskom vidieku, premena jednotlivých poľnohospodárskych výrobcov malého rozsahu na veľké produktívne podniky, čo malo sprevádzať Stalinom zavádzanú politiku masívnej industrializácie krajiny. Súčasťou kolektivizácie bol masívny odliv finančných, materiálnych a pracovných zdrojov z poľnohospodárskeho sektora do priemyslu. Bola preto efektívnym revolučným základom pre ďalší rýchly rast priemyslu, hlavne tým, že umožnila rýchlejšie prekonať jeho zaostalosť. Jednalo sa však o veľmi kontroverzný krok, ktorý si vyžiadal veľké materiálne, ľudské aj morálne škody. Kolektivizácia bola na mnohých miestach presadzovaná brutálnym až neľudským spôsobom, jej odporcovia označení ako tzv. kulaci boli postavení mimo zákon, deportovaní alebo popravení. Vo viacerých oblastiach násilné odnímanie obilia viedlo k hladomoru, ktorý si vyžiadal veľké množstvo obetí (odhady hovoria 3 - 8 miliónov). Rozvrat, ktorý kolektivizácia spôsobila na vidieku ťažko zasiahol tradičné komunity a hospodárenie, ktoré v konečnom dôsledku prestalo byť efektívne. V povojnovom období sa zo ZSSR, tradičného exportéra poľnohospodárskych produktov, stal ich importér.
Súčasné názory na počty zajatcov  Ruské hodnotenia Po rozpade ZSSR boli v Rusku nielen odtajnené mnohé zdroje a dokumenty ale bola umožnená i otvorenejšia diskusia a výmena názorov medzi historikmi viacerých krajín. Podľa údajov Ministerstva obrany RF, z roku 2005, bolo počas Veľkej vlasteneckej vojny zajatých 4 559 000 sovietskych vojakov. Podľa historika M.V. Filimošina, počas Veľkej vlasteneckej vojny bolo nezvestných 4 559 000 sovietskych vojakov a ďalších 500 000 povolaných, ktorí ešte neboli evidovaní ako príslušníci ozbrojených síl. Podľa G.F. Krivošejeva, počas bojov s nacistickým Nemeckom bolo nezvestných 3 396 400 vojakov. Z nich sa 1 836 000 vrátilo a 1 783 000 zahynulo alebo emigrovalo. Tieto čísla však hlavne medzi osobami neoboznámenými so sovietskymi a nemeckými dokumentmi dodnes vyvolávajú pochybnosti. Nemecké hodnotenia Podľa nemeckých dokumentov z čias vojny, vydaných 1. mája 1944 vyzerali stavy sovietskych vojnových zajatcov takto: Štatút Počet(tisícov osoôb) % Nachádzajúci sa v táboroch 1053 20,4 Prepustených na slobodu alebozískaných pre vojenskú službu 818 15,9 Zahynulo v táboroch 1981 38,4 Ostatní: 1308 25,3 1. Utiekli 67 1,3 2. Popravení 473 9,1 3. zahynuli v zberných táboroch alebonezaregistrovaní 768 14,9 Spolu 5160 100
Pozri aj  sovietski vojnoví zajatci počas druhej svetovej vojny
Dôsledky Propagandistický obraz socialistického realizmu Prvý traktor v dedine. Stalinom nariadená kolektivizácia poľnohospodárstva umožnila sovietskemu systému získať kompletnú kontrolu nad obyvateľstvom vidieka. Sovietska propaganda oslavovala jej výsledky v rôznych ohľadoch, najmä tým, že podporila industrializáciu finančne ako aj presunom veľkého množstva pracovnej sily z vidieka do miest. Analýzy však ukazujú, že náklady na kolektivizáciu v konečnom dôsledku ďaleko presiahli jej prínosy. Jej dopad na vidieku bol katastrofický. Úroveň produkcie obilia sa podarilo vyrovnať na hodnotu z pred roku 1928 až v roku 1940. Živočíšna výroba sa spamätávala ešte dlhšie a stav z roku 1928 dosiahla až v 50. rokoch. Percentuálne najvyššia produkcia potravín (až 25 %) na výmeru pôdy (2 - 3 % celkovej ornej pôdy) zostala na záhumienkoch, pôde, ktorú mohli pracovníci kolchozov obrábať ako vlastnú. Počas druhej svetovej vojny nacisti kolchozy na okupovaných územiach formálne zrušili, nezrušili však štátne sovchozy, ktoré využívali ďalej. Kolchozy nahradili podobnou, ľahko kontrolovateľnou formou hospodárenia, ktorú nazvali goschoz. Kolektivizáciu podľa sovietskeho vzoru aplikovalo aj viacero krajín, ktoré zostali pod sovietskym vplyvom po druhej svetovej vojne vo Východnej Európe. Medzi nimi aj Česko-Slovensko. Miery pri ich presadzovaní boli často tvrdé, k tragédii rozsahom podobnej ako tomu bolo v ZSSR však nedošlo.
Zaobchádzanie sovietskeho vedenia s vlastnými vojakmi, ktorí padli do zajatia Článok 193 trestného zákonníka RSFSR z roku 1926 stanovoval za zajatie, bez dôvodu spôsobeného beznádejnou vojenskou situáciou, popravu zastrelením spojenú s konfiškáciou majetku. Vo vnútorných predpisoch Robotnícko-roľníckej Červenej armády sa tiež hovorilo, že sovietsky vojak nemôže padnúť do zajatia inak ako proti svojej vôli. Článok 22 Vyhlášky o trestných činoch vojakov z roku 1927 oznamoval, že zajatie, ktoré nie je odôvodniteľné vojenskou situáciou a rovnako aj prechod na stranu nepriateľa sa stíhajú najvyšším trestom, ktorým je zastrelenie a konfiškáciou majetku. Vo výklade sa tiež spomínalo, že v známych prípadoch sa môže situácia na bojisku zvrátiť tak, že klásť odpor bude v podstate nemožné a nezmyselné. Vzdať sa v týchto prípadoch bolo prípustné a nemalo mať žiadne ďalšie súdne dôsledky. V dôsledku rozkazu štábu vrchného velenia z 16. augusta 1941 č. 270, velitelia a politickí pracovníci, ktorí počas boja zo seba strhli označenie hodnosti a dezertovali do tyla alebo sa vzdali, boli označení za dezertérov a ich rodinám hrozilo väzenie, rovnako boli velitelia a skupiny vojakov, ktoré sa vzdali, napriek tomu, že nevyčerpali všetky možnosti klásť odpor, zbavení štátnej ochrany a pomoci. Rozkaz žiadal od vojakov bojovať do poslednej možnosti a následne sa v prípade obkľúčenia snažiť prebojovať k svojim. Názory sovietskeho vedenia na vlastných vojnových zajatcov boli na začiatku vojny stále nezmieriteľné. Aj po ťažkých porážkach v júli 1941 pri Minsku a Smolensku, kde padlo do zajatia viac než 600 000 sovietskych vojakov, Stalin naďalej tvrdil, že Červená armáda nemá vojnových zajatcov, iba zradcov a odrodilcov vlasti. Rovnako tvrdo sa správal i v roku 1943, keď mu Nemci navrhli vymeniť jeho syna Jakova Džugašviliho, zajatého v roku 1941 pri Vitebsku, za poľného maršala Friedricha Paulusa. Tento návrh odmietol (so slovami „ Poručík sa za maršala nevymieňa .“). Jakov Džugašvili v zajatí na skonku vojny zahynul. V decembri 1941, pri stretnutí predsedu medzinárodného Červeného kríža Junoda a nemeckého ministra zahraničných vecí von Ribbentropom, padol návrh ukončiť spory o dodržiavaní medzinárodných dohovorov a na základe humanizmu začať s výmenou zoznamov zajatých osôb prostredníctvom USA, ktoré by zaistilo aj dodávky šatstva a potravín rovnako pre nemecké i sovietske tábory. Ribbentrop tento návrh neskôr predložil Hitlerovi, ktorý osobne poslal túto žiadosť Stalinovi. Odpoveďou však bolo oznámenie, že sovietski vojnoví zajatci neexistujú. Sovietski vojaci bojujú dokedy nepadnú, ak sa rozhodnú vzdať automaticky strácajú sovietske občianstvo.
Čistky v armáde Súbor:5marshals 01.jpg|náhľad|Prví piati maršali ZSSR v roku 1935. Sediaci z ľava: Michail Tuchačevskij (†1937), Kliment Vorošilov, Alexandr Jegorov (†1939). Stojaci z ľava: Semion Buďonnyj, Vasilij Bľucher (†1938). Od začiatku 30. rokov Stalin intenzívne rozvracal sociálne štruktúry pretrvávajúce z čias Cárskeho Ruska. Kolektivizácia a deportácie spolu s budovaním priemyslu menili ráz predtým výrazne poľnohospodárskej krajiny. Sovietsky režim získaval neobmedzenú kontrolu nad všetkým dianím v spoločnosti. Veľkú mieru samostatnosti si však naďalej udržiavala armáda, úzko spätá s boľševickou stranou, ale zároveň s množstvom bývalých cárskych dôstojníkov. Na jar 1937 získalo NKVD z Prahy informácie podvrhnuté Nemeckom o tom, že Michail Tuchačevskij a rad ďalších vysokých predstaviteľov Červenej armády chystá prevrat s cieľom zvrhnúť sovietsku moc, pričom spolupracujú s nemeckými nacistami. Nevraživosť medzi Stalinom a Tuchačevským siahala do obdobia poľsko-boľševickej vojny na začiatku 20. rokov, kedy z veľkej časti v dôsledku Stalinovych zásahov do velenia Tuchačevského sily neuspeli pri útoku na Varšavu. 29. mája 1939 nasledovalo urýchlené zatknutie viacerých vysokých predstaviteľov velenia Červenej armády na čele s maršalom Tuchačevským a gen. Jakirom. O deň neskôr zatkli aj gen. Uboreviča. Viacerých z nich pri vyšetrovaní mučili. Tuchačevského spis nesie stopy po kvapkách jeho krvi. Po dvoch týždňoch väzby boli v tajnosti spolu so 7 ďalšími odsúdení na trest smrti. Všetci obvinení boli zastrelení v tajnosti v noci z 11. na 12. júna 1937. Rozpútala sa najkrvavejšia čistka v dovtedajších dejinách krajiny. Tuchačevského osud čoskoro nasledujú dvaja ďalší maršali, hrdinovia občianskej vojny Bľucher a Jegorov. Bľucher pri brutálnom vypočúvaní NKVD prišiel o oko a napokon zomrel. Za obeť padlo 15 zo 16 veliteľov armád prvej a druhej triedy, 60 zo 67 veliteľov zborov a 136 zo 199 divíznych veliteľov a 42 zo 46 vojnových komisárov. Keď sa toto krviprelievanie v roku 1940 skončilo, bolo v jeho dôsledku 23 000 sovietskych vojenských a politických dôstojníkov mŕtvych alebo si odpykávalo dlhoročné tresty v žalároch a táboroch nútených prác. Motívy Stalinovej nedôvery k armádnym predstaviteľom nie sú celkom jasné, avšak väčšina historikov usudzuje, že boli spôsobené jeho obavami z vojenského prevratu. Veľa z postihnutých dôstojníkov bolo následne rehabilitovaných v predvečer druhej svetovej vojny. Medzi nimi neskorší maršal Konstantin Rokossovskij.