Tvorba Prvým významným zrealizovaným projektom bola vodná veža v Marne-la-Vallée neďaleko Paríža (1971 - 1974). Nasledovala verejná výstavba Les Hautes Formes v Paríži (1975-79). Tu rozvíjal lyrické, rozcítené tvary, ktoré boli prirovnávané k priam hudobnému priblíženiu sa k moderne. V priebehu ďalších piatich rokov prešlo Francúzsko dôležitými spoločenskými zmenami, ktoré boli podnietené študentskými štrajkmi. Výsledkom týchto zmien bolo, že väčšina architektov jeho generácie smerovala k radikálnejšej ľavicovej filozofii. Medzi nimi sa našli takí, ktorí verili, že architektúra nemôže napomáhať sociálnej revolúcii z dôvodu, že je buržoáznym umením. Portzamparcova filozofia je realistickým zlúčením pragmatizmu a politiky. Portzamparc hovorí: „Architekt sa podieľa na pozitívno budovaní sveta. Keď vám bola daná úloha, ktorú máte realizovať, stávate sa súčasťou spoločnosti. Musíte si uvedomiť zodpovednosť za konštrukčný aspekt, zašpiniť si ruky v procese tvorby sveta a ovplyvňovaní kvantity poriadku či zmätku.” Napriek skoro barokovému vzhľadu jeho kompozícii, je Portzamparcova tvorba jasným príkladom postmodernistických tendencií. Väčšina stavieb sa nachádza vo Francúzsku. Jednou z najznámejších je Cité de la Musique. Súbor budov bol situovaný na parížske predmestie a postavený v dvoch fázach. Prvá časť, sídlo Conservatoire de musique, danse et art dramatique en France bolo dokončené v roku 1990. Druhá časť sálových priestorov pre verejnosť bola daná do prevádzky začiatkom roku 1995. Cité de la Musique, známe v celej Európe, bolo jedným z veľkolepých projektov, ktorý bol publikovaný v architektonickej tlači po celom svete. Španielsky časopis DiseñoInterior píše: „ Stavba lyrických kvalít, plan belostí a neprehľadnuteľností, je protikladom transparentných a iných technologických prístupov, tak typických pre nový francúzsky akademizmus.” Táto stavba priniesla Portzamparcovi Pritzkerovu cenu v roku 1994. Ďalším z projektov bolo Conservatoire Erik Satie . Tento projekt sa začal realizovať v roku 1981, keď Portzamparc vyhral súťaž na jeho realizáciu. Bol zaradený do skupiny postmodernistických stavieb. Architekt osobne ho nekategorizoval, a upozornil na jeho ďalšie kvality, ktoré sú dôkazom množstva vlastného štýlu. Nasledovali projekty ako rozšírenie Bourdelleovho múzea v Paríži (1988-1992), bytová výstavba Nexus World vo Fukuoka (1989-1992), sídlo Paul Riquet v Nanterre (1990), obytný komplex ZAC Bercy v Paríži (1991-1994),veža Crédit Lyonnais, postavená nad železničnou stanicou v Lille v tvare čižmy (1992-1995), sídlo Parc Nord v Nanterre (1994), obnova a prístavba k Palais des Congres Porte Maillot v Paríži (1996-1999), veža LVHM v New Yorku (1996-1999), veža pre japonskú spoločnosť Bandai zaoberajúcu sa produkciou hračiek v Tokiu (1999), nová koncertná sieň v Luxemburgu (1996-2003), budova súdu v Grasse (2000), administratívna budova a televízne štúdio Boulogne-Billancourt v Bologni (2000), francúzske veľvyslanectvo v Berlíne (2002), Tour Granite pre Société générale v parížskom La Défense (2002-2007), Cidada de Musica v Rio de Janeire (2002-2007), sídlo du Monde v Paríži (2004), knižnica, médiatéka a planetárium Les Champs-Libres v Rennes (2006), múzeum Hergé v Louvain-la-Neuve (2007-2009).