TUKE-KEMT/reranking-skquad huggingface dataset:
Nemecký plán Plán na bleskovú vojnu s Francúzskom vypracoval niekoľko rokov pred vojnou nemecký poľný marašal A. von Schlieffen. Keď v auguste 1914 dlho očakávaná vojna vypukla, bol už von Schlieffen rok po smrti. Realizácia pripadla novému šéfovi nemeckého generálneho štábu, generálovi Helmuthovi von Moltke. Nemecké vojská mali podľa stratégie generálneho štábu prekvapiť nepriateľa nečakaným prienikom cez Belgicko a Luxembursko, za 42 (6 týždňov) dní obkľúčiť francúzske vojská a obsadiť Paríž. Vojna by bola bleskovo rozhodnutá. Nemci si mali uvoľniť ruky na západe a všetky sily vrhnúť na východ proti Rusku. Nemci totiž predpokladali, že početná ruská cárska armáda sa bude mobilizovať výrazne dlhšiu dobu, než vojská Francúzska. Spočiatku Moltkemu všetko vychádzalo. Prvého augusta bola nemecká armáda zmobilizovaná. Prešla Luxemburskom a vstúpila do neutrálneho Belgicka. Už 20. augusta bol Brusel napriek srdnatému odporu Belgičanov obsadený. O tri dni neskôr musel vydať hlavný veliteľ francúzskych vojsk, generál Joseph Joffre pred hrozbou obkľúčenia rozkaz na generálny ústup smerom k rieke Marna pred Parížom. Päť nemeckých armád v sile okolo 1 600 000 mužov totiž prekročilo belgické hranice a valilo sa do francúzskeho vnútrozemia. Francúzsky plán Pri ústupových bojoch na hraniciach utrpeli Francúzi ale predovšetkým Briti veľké straty a veliteľ britských vojsk, maršal French, plánoval odchod celého britského expedičného zboru na odpočinok. Od tohto kroku ho nakoniec prehovoril britský minister vojny admirál Herbert Kitchener, ktorý skonštatoval, že takýto krok by mal katastrofálne následky nielen pre Francúzov ale i pre Britov. Francúzi a Briti dúfali, že sa im podarí zachytiť sa na rieke Marne, poslednej prirodzenej prekážke pred Parížom. Nemci zatiaľ postupovali jednotkami 1. a 2. armády na juhovýchod od Paríža, aby mohli mesto napadnúť obchvatom. Týmto manévrom si však vystavili svoje pravé krídlo nebezpečenstvu francúzskych protiútokov. Túto taktickú chybu nemeckého velenia si 3. septembra všimol generál Joffre, ktorý v priebehu krátkej doby pripravil plán protiútoku. Jednotkami 5. (d Esperey), 8. (Foch) a 4. armády (de Langle) usporiadanými zo západu na východ, s Britským expedičným zborom na ich ľavom krídle sa rozhodol blokovať postup nemeckej 1. (Kluck), 2. (Bülow), 3. (Hausen) a 4. armády (Vojvoda z Württembergu). Útok na slabo zaistené nemecké pravé krídlo mala zaistiť 6. armáda (Maunoury) o sile asi 150 000 mužov a časť britského expedičného zboru, ktorý mal dovedna 70 000 mužov. 6. armáda bola provizórne sformovaná z dvoch v boji ťažko opotrebovaných armád.
Život Narodil sa v meste Paterswalde vo Východnom Prusku ako syn luteránskeho pastora. V roku 1894 začal navštevovať vojenskú kadetskú školu. Bojoval v prvej svetovej vojne na východnom i západnom fronte, najprv ako veliteľ roty a práporu, neskôr ako štábny dôstojník. Po skončení vojny počas Weimarskej republiky zostal príslušníkom Reichswehru. Velil ďalej práporu, neskôr pluku. Následne zastával funkcie náčelníka štábu pešej divízie, bol inšpektorom vojenského školstva až do apríla 1935. Necelý rok potom pôsobil ako veliteľ pešej divízie a následne bol preložený do funkcie veliteľa II. armádneho zboru. V predvečer druhej svetovej vojny v auguste 1939 sa stal veliteľom 8. armády Skupiny armád Juh, ktorá sa zúčastnila útoku na Poľsko, kde jeho jednotky zničili počas bojov na Bzure poľské armády Poznaň a Pomoransko. 20. októbra bol poverený vedením okupačnej armády v Poľsku v rámci Hlavného veliteľstva Východ. V tejto úlohe protestoval proti správaniu jednotiek Waffen-SS a Einsatzgruppen na Poľskom území, za čo znášal kritiku Hansa Franka ako aj „obvinenia“ z prílišnej jemnosti. 14. mája 1940 bol z tejto funkcie odvolaný a preložený k 9. armáde, ktorá bojovala vo Francúzsku. Od júna bol vojenským guvernátorom severného Francúzska. Od októbra 1940 potom až do 2. mája 1944 velil 1. armáde dislokovanej celú dobu v Francúzsku. Následne bol menovaný za veliteľa Skupiny armád G, ktorá sa nachádzala v južnom Francúzsku. Koncom januára 1945 bol poverený vedením Skupiny armád H, avšak už v apríli bol poverený velením nemeckých vojsk v Holandsku tam medzi 5. a 6. májom 1945 v hoteli de Wereld odovzdal kapituláciu nemeckých síl v krajine do rúk generála Charlesa Foulkesa. Po vojne bol súdený za vojnové zločiny na súde v Norimbergu. Pred vynesením rozsudku spáchal 5. februára 1948 samovraždu tak, že skočil z okna svojej cely.
Záver Americká strana celkovo prišla o asi 5 000 mužov, ktorí boli mŕtvi, nezvestní alebo zranení. Nemecká strana mala tiež asi 5 000 mŕtvych a 5 600 zajatých.
Život Narodil sa v Königsbergu. V roku 1905 vstúpil do nemeckej cisárskej armády. Počas prvej svetovej vojny pôsobil ako dôstojník jazdectva. Po skončení vojny zostal v 20. rokoch v Reichswehre, kde zastával nižšie veliteľské funkcie a pôsobil ako pedagóg na pechotnom učilišti. V rokoch 1936 až 1937 pracoval ako armádny inšpektor motorizovaných jednotiek na Ministerstve vojny. V roku 1937 bol poverený velením 4. tankovej brigády. K 1. augusta 1939 bol počas príprav na inváziu do Poľska menovaný do funkcie veliteľa tankovej divízie, ktorá sa pôvodne volala tanková skupina Východné Prusko. V januári 1940 prevzal velenie 6. tankovej divízie, ktorej velil až do januára 1941. Následne bol poverený velením XXXXVIII. zboru, s ktorým bojoval počas operácie Barbarossa. 5. mája 1942 bol prevelený k XXXXVIII. tankovému zboru. Tieto jednotky sa zúčastnili ťažkých bojov bitky o Stalingrad. Po sovietskom protiútoku mal tento zbor ako súčasť skupiny Hollidt tvoriť severné krídlo útoku na prstenec obkľúčenia okolo 6. armády, počas von Mansteinovej operácie Wintergewitter. V dôsledku porážky talianskych a rumunských armád na svojich krídlach však tieto jednotky iba viedli ťažké ústupové boje. Vo februári 1943, prevzal velenie nad ustupujúcou operačnou skupinou generála Lanza, ktorá sa nachádzala v oblasti Charkova. Jednotka bola následne premenovaná na armádnu skupinu Kempf. Pod jej velenie spadal aj II. tankový zbor SS. Ten krátko predtým, navzdory Hitlerovmu priamemu rozkazu opustil Charkov aby sa vyhol obkľúčeniu. Ako veliteľ armádnej skupiny Kempf, sa zúčastnil jarnej ofenzívy, ktorú viedol Erich von Manstein. Po stabilizácii frontu na jar sa nemecké vojská preskupili aby 5. júla 1943 mohli začať operáciu Citadela. Jeho armádna skupina zahŕňala III. tankový zbor H. Breitha, XI. zbor E. Rausa a XLII. zbor F. Mattenklotta. Tieto jednotky mali podporiť postup na pravom krídle Hothovej 4. tankovej armády v oblasti Belgorodu. V priebehu bojov sa jeho jednotky stretli so sovietskou 5. gardovou (Žadov), 7. gardovou (Šumilov) a 57. armádou (Gagen) v zničujúcom boji sa 12. júla do bitky zapojil aj sovietsky 2. tankový zbor, ktorý prinútil vyčerpaných Nemcov zastaviť útok. Koncom leta 1943 bola armádna skupina Kempf premenovná na 8. armádu. Čoskoro na to, ako jeho vojská ustúpili 23. augusta 1943 z Charkova, bol Werner Kempf na rozkaz Adolfa Hitlera odvolaný do zálohy. V priebehu roku 1944 bol Kempf nakrátko povolaný do činnej služby a v máji sa stal veliteľom Baltskej oblasti, už v septembri však bol opäť preradený do zálohy. V hodnosti generála tankových vojsk v zálohe, sa dožil konca vojny. V máji 1945 ho zajali Spojenci. Zo zajatia bol prepustený v roku 1946. Zomrel 6. január 1964 v meste Bad Harzburg.
Situácia pred kapituláciou Adolf Hitler spáchal samovraždu vo svojom bunkri v Berlíne v dôsledku bezvýchodiskovej situácie na fronte a nemožnosti a neochote ustúpiť z mesta pred postupujúcimi sovietskymi vojskami 30. apríla 1945. Doznievajúce boje však stále pokračovali. Nemecké vojská v Taliansku zložili zbrane už 2. mája. Nové nacistické vedenie na čele s Hitlerovým nástupcom Karlom Dönitzom plánovalo zložiť zbrane iba na západnom fronte (proti USA a Spojenému kráľovstvu) a ďalej v rámci svojich možností viedlo ústupové boje na východnom fronte pred postupujúcimi vojskami Sovietskeho zväzu. Veliteľ vojsk západných Spojencov gen. Eisenhower, si bol vedomý záväzkov voči Sovietskemu zväzu, a pohrozil preto nemeckým vyjednávačom, že žiadna čiastočná kapitulácia nepripadá do úvahy a ak budú Nemci pokračovať v boji proti sovietom západní spojenci uzatvoria svoje línie a neumožnia prechod nemeckých vojsk a civilistov, ktorí utekali pred sovietskymi silami.
Neskorší život a smrť V roku 1944 sa Tanzler presťahoval do Pasco County na Floride, blízko mesta Zephyrhills. V roku 1947 napísal autobiografiu Fantastic Adventures . Býval blízko svojej manželky Doris, ktorá ho v neskoršom živote podporovala. V roku 1950 získal americké občianstvo. Po tom, ako bol od Marie oddelený, použil jej posmrtnú masku na to, aby vytvoril jej podobizeň v životnej veľkosti. S touto podobizňou žil až do svojej smrti.
The Kistler Prize Je piatym nositeľom Kistlerovej ceny - The Kistler Prize, ktorá mu bola udelená v roku 2004 za vedecký výskum ľudskej evolúcie.
The Kistler Prize Stal sa štvrtým nositeľom Kistlerovej ceny - The Kistler Prize, ktorá mu bola udelená v roku 2003 za vedecký výskum ľudskej inteligencie a vytvorenie genetickej bázy pre individuálne rozdiely v ľudskej inteligencii.
Život Adolph Frank sa narodil v dedine Klötze, blízko Gardelegenu v Altmarku, Nemecko. Bol synom židovského obchodníka, ktorý riadil obchod so zmiešaným tovarom. Frank vyštudoval strednú školu v Strelitzi, dnes časť Neustrelitzu a neskôr známu Jacobsohnovu školu v Seesene. Po strednej škole jeho záujem o chémiu vzrástol a preto sa rozhodol študovať v lekárni v Osterburgu. Od roku 1855 do 1857 študoval farmáciu, prírodné vedy a technológiu na univerzite v Berlíne. V tom istom roku urobil skúšky a stal sa farmaceutom so známkou 1 (najlepšia možná známka v nemeckom školskom systéme). Medzi rokmi 1861 a 1862, získal doktorát z chémie na univerzite v Göttingene za prácu o produkcii cukru. Pred získaním doktorátu, v roku 1858, Frank Adolph už získal svoj prvý patent počas práce pre cukrovú továreň v Staßfurte za objav procesu čistenia repnej šťavy pomocou ílového mydla. Dôraz vo svojej práci kládol na poľnohospodárske využitie potaše ako umelého hnojiva.
Biografia Narodil sa 24. apríla roku 1901 v Dresden-Loschwitz. Už od detstva sa zaoberal zbieraním, preparovaním a štúdiom hmyzu - predovšetkým motýľov. Od roku 1925 sa Hans Kotzsch stáva majiteľom entomologickej „Firmy Herm. Wernicke“ v Drážďanoch, lebo Herman Wernicke (1851 - 1925) bol jeho starý otec. Pre túto firmu zbieral hmyz na mnohých miestach sveta: Rybatschi-Halbinsel (1933), Arménia (1934), Hindúkuš (1936), Irán a Afganistan (1939) Turecko a Čína. Mnoho jedincov z týchto zberov je uložených v Múzeu Alexandra Koeniga v Bonne a v Museum für Naturkunde v Berlíne. V roku 1948, dva roky po smrti Otta Bang-Haasa odkúpil Hans Kotzsch jeho zbierku hmyzu (hlavne motýľov), ktorá patrila firme Staudinger & Bang-Haas. Počas svojho života Hans Kotzsch popísal veľa nových poddruhov, hlavne z exotických motýľov - predovšetkým z južnej Ameriky, podobne ako to robila väčšina obchodníkov s hmyzom. Bohužiaľ väčšina z týchto opisov sú dnes už iba neplatnými mladšími subjektívnymi synonymami. Jeho taxonomické práce z palaearktickej zoogeografickej oblasti majú už väčší význam a odbornú hodnotu i platnosť. Hans Kotzsch zomrel pomerne mladý - ako 49-ročný, na krvácanie do mozgu (cievnu príhodu mozgovú) dňa 25. júla roku 1950 v Drážďanoch.
Pozri aj  Oswald Spengler
Život Paul Felix Lazarsfeld sa narodil 13. februára 1901 vo Viedni. Tu vyštudoval matematiku a psychológiu. V roku 1933 odcestoval za pomoci Rockefellerovej nadácie do Spojených štátov amerických, kde kvôli nástupu nacizmu v Rakúsku zostal a získal štátne občianstvo. Založil niekoľko vedeckých inštitúcií. Tri desaťročia vyučoval ako profesor na Kolumbijskej univerzite v New Yorku. Zomrel 30. augusta 1976 v New Yorku na rakovinu.
Biografia Heinrich Lanz sa narodil ako tretí syn zo siedmich detí; mal päť bratov a sestru. Jeho otec Johann Peter Lanz (4. september 1805 - † 15. september 1891) vlastnil špedičnú firmu, matka Luise Christiane Beckh (1813 - 1902), pochádzala z obce Eriskirch am Bodensee. Vzdelanie získal na obecnej škole vo Friedrichshafene a na reálke v meste Biberach an der Riß. Od roku 1858 bol učedníkom v obchode s koloniálnym tovarom v Mannheime. Študoval aj na obchodnej akadémii v Stuttgarte, ale na rok odišiel „na skusy“ do Marseille. Pripravoval sa tak na prácu v rodinnej firme, ktorá sa v tom čase zaoberala prepravou guana a poľnohospodárskych strojov z Anglicka. Po návrate z Francúzska v roku 1860 si otvoril dielňu na opravy poľnohospodárskych strojov s dvoma zamestnancami a prevzal zodpovednosť za dovoz tovaru v otcovej firme. Na ešte neúplne rozvinutý nemecký trh v oblasti poľnohospodárskych strojov uviedol v roku 1867 spoločne s bratom rezačku krmiva vlastnej konštrukcie. Onedlho nasledoval ďalší stroj – mláťačka. O tri roky neskôr prevzal vedenie celej továrne. V roku 1865 sa oženil s Juliou Faulovou. Od roku 1869 dovážal anglické parné pluhy John Fowler a za desať rokov firma vyrábala vlastné lokomobily. V roku 1902 odcestoval v tom čase už 64 ročný Lanz do USA, aby získal informácie o vývoji novej poľnohospodárskej techniky vo firme John Deere. Poznatky, ktoré nadobudol na tejto ceste však stačil využiť len čiastočne, pretože o štyri roky zomrel. Časť svojho majetku odkázal nadácii, ktorá spravovala diakonickú nemocnicu v Mannheime (dnes súčasť Fakultnej nemocnice lekárskej fakulty v Mannheime, Univerzity v Heidelbergu). Lanzova žena s deťmi firmu ďalej úspešne rozvíjala, ale v roku 1931 získala väčšinový podiel Deutsche Bank. V roku 1956 prevzala spoločnosť Heinrich Lanz AG americká firma John Deere.
Život Viktor Emil Frankl sa narodil 26. marca 1905 vo Viedni. Jeho rodičia pochádzajú z Pohořelic. Mal dvoch súrodencov - staršieho brata Waltera a mladšiu sestru Stellu. Jeho rodičia pochádzali z Česka, matka zo starého pražského židovského rodu, otec z Pohořelic na južnej Morave. Otec vykonával funkciu riaditeľa na rakúskom ministerstve sociálnych vecí. Počas prvej svetovej vojny žila rodina až v tak veľkej biede, že deti museli chodiť v Pohořeliciach žobrať a kradnúť kukuricu na pole. Frankl sa už počas štúdia na gymnáziu zaujímal o psychológiu. Stal sa nadaným a zanieteným študentom s veľkým záujmom o filozofiu a psychológiu. Už ako stredoškolák si písal so Sigmundom Freudom, ktorý odporučil jednu jeho prácu na vydanie v International Journal of Psychoanalysis. Neskôr sa zoznámil s Alfredom Adlerom, ktorý ho tiež na nejaký čas zaujal. Ako mladý študent medicíny mal úvodnú prednášku na Medzinárodnom kongrese individuálnej psychológie, v ktorej vymedzil svoju vlastnú cestu. Základná myšlienka, na ktorej založil a prepracoval svoju psychoterapeutickú koncepciu znie: Človek je bytosť hľadajúca zmysel (logos) a poskytnúť človeku pomoc v jeho hľadaní zmyslu je jedna z úloh psychoterapie. Život je potenciálne zmysluplný za akýchkoľvek podmienok. Po skončení štúdia medicíny pracoval ako psychiater vo Viedni. Rozhodol sa zabudnúť na svojich veľkých učiteľov a počúvať pozorne svojich pacientov. V roku 1942 sa oženil so svojou prvou ženou, staničnou sestrou Tilly Grosserovou. Boli jednou z posledných dvojíc Židov, ktoré dostali povolenie od národných socialistov na sobáš. Tilly musela obetovať ich nenarodené dieťa, keďže Židom bolo zakázané mať deti, i keď boli manželmi. O deväť mesiacov neskôr ho zatkli aj s manželkou a celou rodinou a deportovali ich do koncentračného tábora Terezín (len jeho sestra Stella emigrovala už skôr do Austrálie). V Osvienčime, Dachau a Terezíne strávil Frankl za dramatických okolností zvyšok vojnových rokov. Počas pobytu v koncentračných táboroch neustále stojí zoči-voči smrti, napokon ochorie i na škvrnitý týfus. Keď je tábor oslobodený americkými oddielmi, Frankl sa vracia do Viedne. Zisťuje zdrvujúce správy o svojich blízkych: manželka zahynula až po oslobodení anglickými oddielmi, Franklov otec zomrel hladom v Terezíne, jeho matka a brat v Osvienčime. V ťažkých chvíľach po návrate mu pomáhali priatelia a práca, a v tom čase napísal počas iba deviatich dní knihu „Ein Psychologe erlebt das Konzentrationslager“. Vydal ju najskôr anonymne, no vzápätí vyšla pod názvom „... trotzdem Ja zum Leben sagen“ - „Napriek všetkému povedať životu áno“. Túto knihu sa snažil písať počas pobytu v táboroch, no niekoľkokrát mu ju zničili a po vojne ju spamäti rekonštruoval. Tu si dramaticky overoval svoju psychologickú intuíciu, sformulované psychologické a filozofické postoje. Zistil, že to, akým človek bude, záleží na ňom. V koncentračných táboroch extrémny hlad vzbudil v niektorých ľuďoch zviera a v iných najjemnejšiu ušľachtilosť. Známy je aj jeho príklad o životnej orientácii jednovaječných dvojčiat. Jeden z týchto bratov sa stal kriminálnikom, zdatným a rafinovaným a druhý kriminalistom, takým istým.
Diéta Stal sa známym tiež svojou neuveriteľnou zmenou telesnej hmotnosti – počas 13 mesiacov schudol 42 kilogramov. „ Jednoducho som sa zrazu chcel obliekať inak, chcel som nosiť veci od Hedi Slimane “, povedal. „ Ale tieto strihy, predvádzané veľmi, veľmi úzkymi mladými modelmi a nie mužmi môjho veku, ma donútili zhodiť 40 kilogramov. Trvalo mi to presne trinásť mesiacov “. Diétu Lagerfeldovi presne na telo vytvoril dr. Jean-Claude Houdret. Z ich spolupráce potom vzišla kniha The Karl Lagerfeld Diet .
Lutz Eberhard Heilmann ( 7. september 1966, Zittau, Nemecko) je poslanec nemeckého Spolkového snemu (Bundestag) za krajne ľavicovú stranu Die Linke. Po svojom zvolení v roku 2005 vypukla silná kontroverzia, keď magazín Der Spiegel odhalil, že Heilmann v rokoch 1985 až 1990 pracoval pre Stasi (východonemeckú tajnú službu). Opustil ju až pri jej rozpustení po páde komunistického režimu. Heilmann tesne ustál pokus o odvolanie delegátmi strany nasledujúcom po jeho klamstve o kariére v Stasi, pred zvolením za poslanca. Heilmann je jediným oficiálnym zamestnancom Stasi na plný úväzok, ktorý bol zvolený do Spolkového snemu (hoci niekoľko politikov Die Linke bolo "neoficiálnymi" informátormi Stasi). Heilmann pracoval v tzv. "HA PS" oddelení Stasi, veľkom a dôležitom oddelení vo vnútri Stasi, ktoré bolo priamo podriadené Erichovi Mielkemu. Oddelenie bolo zodpovedné za "ochranu osôb", ale zúčastňovalo sa aj na bežných nátlakových aktivitách a zamestnávaní informátorov. Heilmannova zamestnanecká zložka v Stasi ukazuje, že sa Heilmann pripojil ku Stasi z politickej motivácie, že sa stotožnil s prácou pre Stasi, a že svoju budúcnosť videl ako zamestnanec Stasi. Heilmann sa stal členom komunistickej strany Nemeckej demokratickej republiky, nazývanej Sozialistische Einheitspartei Deutschlands (SED), v čase, keď bola táto strana ešte tvrdo totalitárna, v roku 1986. Ostal členom nástupníckych strán SED-PDS, PDS, Die Linkspartei.PDS a teraz Die Linke, aj keď stranu opustil v roku 1992 a znovu vstúpil v roku 2000. Heilmann sa otvorene hlási k homosexuálnej orientácii. V rokoch 1992 až 2004 študoval právnickú fakultu, získal titul diplomovaný právnik a od roku 2005 pracoval ako súdny úradník ( Rechtsreferendar ) na Krajinskom súde v Lübecku. Heilmann sa zapojil do boja vo vnútri strany Die Linke a snažil sa, aby bol Ragnar Lüttke, predseda straníckej organizácie v Lübecku, vyhnaný zo strany. Noviny vo Flensburgu získali v októbri 2008 štyri roky staré fotografie ukazujúce, ako Lüttke oslavoval Stalinove narodeniny. Nomináciu Lutza Heilmanna na poslaneckú funkciu za ľavicovú stranu silno kritizoval Hubertus Knabe, riaditeľ Berlin-Hohenschönhausen Memorial. Knabe tvrdil, že Heilmann "nemá čo robiť v parlamente" a povedal, že "pre obete komunistického režimu NDR je neakceptovateľné predstaviť si, že by mal človek s takouto minulosťou slúžiť v parlamente". Screenshot webovej stránky www.wikipedia.de v nedeľu 16. novembra 2008
Kariéra  Vojenská kariéra Krátko po anšluse Rakúska v roku 1938 sa pridal k Národne-socialistickej nemeckej únii študentov a neskôr sa stal registrovaným členom SA (Sturmabteilung). Začiatkom roku 1941 bol povolaný do služieb Wehrmachtu a bol poslaný na východný front. V tom istom roku bol, podľa svojich autobiografii, zranený, uvoľnený z vojenskej služby a vrátil sa do Viedne, kde strávil celý zvyšok vojny. Neskôr sa však objavili dokumenty, ktoré uvádzali, že Waldheimova vojenská služba neskôr pokračovala a v roku 1943 bol nasadený v gréckom Solúne, kde bol súčasťou protipovstaleckej jednotky. V roku 1986, keď pravda o jeho pokračujúcej vojenskej službe vyšla na povrch, Waldheim vyhlásil, že bol iba tlmočník a úradník a že nevedel o represáliách proti civilnému obyvateľstvu a o masakroch v susednej Juhoslávii. Na konci vojny, sa v roku 1945 vzdal britským silám v Korutánsku. Diplomatická kariéra Waldheim sa v roku 1945 pridal ku Rakúskej diplomatickej službe. Slúžil na rakúskom veľvyslanectve v Paríži od roku 1948, v rokoch 1951 až 1956 na rakúskom ministerstve zahraničia, v roku 1956 sa stal veľvyslancom v Kanade, v roku 1960 sa opäť vrátil na ministerstvo a v roku 1964 bol menovaný stálym zástupcom Rakúska pri OSN, kde bol až do roku 1968, odkedy bol dva roky minister zahraničia, no v roku 1970 sa opäť vrátil ako zástupca Rakúska pri OSN. Neúspešne kandidoval na prezidenta Rakúska roku 1971, no ešte v tom istom roku bol zvolený za náhradníka U Thanta ako generálneho tajomníka OSN. Ako generálny tajomník navštívil v marci 1972 Namíbiu aby vyjednával o riešení partizánskych útokov v dôsledku Juhoafrickej administrácie tejto krajiny. V rokoch 1972, 1973 a 1974 aby rokoval s miestnymi predstaviteľmi a aby preskúmal pôsobenie mierových jednotiek OSN na tomto ostrove. Navštívil taktiež viacero krajín Stredného východu, aby preskúmal pôsobenie mierových jednotiek OSN v týchto miestach a aby jednal s predstaviteľmi týchto štátov o pokračujúcom prímerí. V roku 1973 navštívil Indiu, Pakistan a Bangladéš aby tu rokoval o dôsledkoch indo-pakistanskej vojny v roku 1971. V roku 1976 mu bol úrad predĺžený o ďalšie funkčné obdobie no v roku 1981 jeho kandidatúra na tretí termín bola vetovaná Čínou. Politická kariéra V roku 1986 druhýkrát kandidoval na prezidenta Rakúska, tentoraz úspešne. V tej dobe však vypukla aféra, okolo jeho pôsobenia vo vojnových rokoch 1939 – 1945. Ukázalo sa, že Waldheim klamal, že po svojom zranení zvyšok vojny strávil vo Viedni. Waldheim bol dokonca obvinený za účasť na páchaní vojnových zločinov. V období jeho funkcie ako prezidenta, jeho a jeho manželku Elisabeth vyhlásilo viacero krajín za nežiaduce osoby ( persona non grata ). V roku 1987 mu bol zakázaný vstup do USA. Kvôli týmto udalostiam sa rozhodla rakúska vláda vymenovať medzinárodný výbor historikov, ktorý mal preskúmať Waldheimov život v období od roku 1938 do roku 1945. Výbor vo svojom vyhlásení potvrdil, že Waldheim vedel o represáliách a vojenských zločinoch, no zároveň dementoval akúkoľvek jeho účasť na nich.
Životopis Narodil sa v Berlíne. V roku 1900 sa stal členom hnutia Neue Gemeinschaft (Nová spoločnosť). V tomto čase sa spoznal s významným nemeckým anarchistom Gustavom Landauerom. V apríli 1911 založil anarchopacifistický časopis Kain. Po pokuse o povstanie a vytvorenie Bavorskej sovietskej republiky bol odsúdený na 15 rokov väzenia. Bol prepustený po amnestii pre politických väzňov v roku 1924 (touto amnestiou bol prepustený z väzenia aj Hitler). Od roku 1931 verejne žiadal pracujúcu triedu, aby sa zjednotila v boji proti nacistom, začo po prevzatí moci nacistami ťažko zaplatil. Bol zatknutý po požiari Reichstagu a uväznený v Berlíne. Po odsúdení prešiel viacerými koncentračnými tábormi, až napokon skončil v Oranienburgu, kde sa stal obeťou nacistického sadizmu. Dozorcovia ho oslepili, ohlušili, a vytĺkli mu zuby. Každé ráno ho nechali kopať si hrob a predstierali jeho popravu. Nútili ho čistiť latríny bez nástrojov. 10. júla 1934 ho dozorcovia dobili na smrť, a jeho telo obesili na táborových latrínach, aby to vyzeralo ako samovražda.
Životopis Narodil sa ako syn Richarda Naujocksa a jeho manželky Therese, rod. Pahlke. V Kieli navštevoval od roku 1917 reálnu školu. V roku 1925 školu nechal a začal so vzdelávaním sa v jemnej mechanike. Od 1. augusta 1931 bol člen v NSDAP. V roku 1933 vstúpil do SS a od roku 1934 bol pridelený k tajnej službe Sicherheitsdienst (SD) Reinharda Heydricha. Potom ako najprv pracoval ako šofér a bežný pracovník mu čoskoro pridelili špeciálne úlohy. V roku 1935 vycestoval s Wernerom Göttschom do Česko-Slovenska, kde zavraždili inžiniera Rudolfa Formisa, pracovníka organizácie Schwarze Front , ktorý z Česko-Slovenska pomocou krátkovlnného vysielača a rádiovej stanice vysielal protinacistickú propagandu na územie Tretej ríše. V roku 1937 prešiel do zahraničného oddelenia SD-Auslandsnachrichtendienst . Podieľal sa na zorganizovaní fingovaného prepadu vysielača v Gliwiciach (), ktorý bol zámerom pre zámienku na začiatok agresie voči Poľsku a bol fakticky začiatkom druhej svetovej vojny. V septembri 1939 sa zúčastnil incidentu vo Venle, kedy sa nacistom podarilo uniesť dvoch agentov britskej tajnej služby pri holandskom pohraničnom meste Venlo. Akcia zmarila činnosť britskej špionážnej siete v západnej a strednej Európe. V dôsledku tohto spojeneckého neúspechu odstúpil šéf holandskej tajnej služby. Hitler použil tento incident v máji 1940 ako zámienku na okupáciu Holandska. Od roku 1939 do 1941 bol vedúcim oddelenia sprostredkovania správ a spravodajskotechnického nasadenia v zahraničí Amt VI J od začiatku roka 1940 pod menom Amt VI B . Medzi iným spočívala jeho úloha v organizácii falošných pasov, preukazov a bankoviek pre zahraničných agentov SD. Viedol akciu Bernhard, v ktorej sa nacistické Nemecko zaoberalo falšovaním prevažne anglických libier neskôr i dolárov, dokumentov, pasov so zámerom takto poškodiť ekonomiku Anglicka. V roku 1941 bol prevelený zo Sicherheitsdienstu k Waffen-SS kvôli spochybneniu jedného z Heydrichových rozkazov. Slúžil na východnom fronte až do roku 1943, kedy bol v dôsledku zhoršenia zdravotného stavu presunutý na západ. Slúžil ďalej v ekonomickom oddelení SS v Belgicku. Tu sa podieľal na bojoch proti odbojovému hnutiu. Po povýšení na Obersturmführera SS (nadporučíka) sa od decembra 1943 do jesene 1944 zapájal do boja proti dánskemu hnutiu odporu ako člen skupiny Peter vedenej Ottom Schwerdtom. V novembri 1944 sa dobrovoľne vzdal do rúk amerických jednotiek. Okamžite bol zatknutý. Po vojne vypovedal ako svedok na Norimberskom procese. Potvrdil, že útok na nemecký vysielač Gleiwitz, bol zorganizoval Heinrich Müller, vtedajší veliteľ Gestapa. Po vojne žil a pracoval ako podnikateľ v Hamburgu. Podľa niektorých zdrojov bol v spojení s Ottom Skorzenym a podporoval organizáciu ODESSA. Zomrel na infarkt v Hamburgu 4. apríla 1966.
Názory Frantz svoje predstavy vyjadril predovšetkým v spise z roku 1879 s názvom "Federalizmus". Patril medzi priekopníkov nemeckého zjednotenia a aj keď odsudzoval nacionalizmus, zisťoval akúsi "európsku misiu Nemecka". V národe nemeckom videl (slovami Schellingovými) "národ národov", a preto (nekriticky) v jeho spojení nachádzal vzor pre Európu. Podľa neho národný element v súboji s absolutizmom už dosiahol cieľa a musí preto ustúpiť do pozadia. Jadrom zjednocovanej Európy by sa mal stať spolok krajín strednej a severnej Európy. Tento blok by za pomoci Anglicka držal v šachu Francúzsko a Rusko, ako krajiny ktoré by sa mali neskôr v priaznivejšej politickej atmosfére budúcnosti k onomu spolku pripojiť. Jeho úvahy prekračovali európsky rámec, pretože počítali aj so začlenením USA – čím by vznikol svetový kresťanský spolok. Odmietal rolu veľmocí, ktoré vraj pre slobodu, pokrok a kultúru vykonali omnoho menej než štáty malé, do budúcnosti predstavujú negáciu vyšších dejinných, morálnych a civilizačných zásad, a preto musia zmiznúť. Perspektívu Európy videl teda nie v systéme časovo obmedzených a labilných mocenských aliancií, ale jednoznačne v európskej federácii štátov spojených trvalými väzbami.
Účastníci stretnutia vo Wolfschanze  Nemecký diktátor Adolf Hitler Poľný maršal Wilhelm Keitel – vrchný veliteľ OKW Generaloberst Alfred Jodl – náčelník operačného štábu Wehrmachtu na OKW General der Artillerie Walter Warlimont – náčelník veliacich štábov Wehrmachtu na OKW SS-Obergruppenführer Hermann Fegelein – zástupca veliteľa Waffen-SS Oberst Nikolaus von Below – pobočník Adolfa Hiltlera pre Luftwaffe Viceadmirál Hans-Erich Voss – vrchný veliteľ OKM (námorníctva) na Hitlerovom veliteľstve SS-Sturmbannführer Otto Günsche – osobný pobočník Adolfa Hitlera Generálmajor Walter Scherff – náčelník vojenského historického oddelenia Wehrmachtu Oberstleutnant Ernst John von Freyend – pobočník poľného maršala Keitela Konteradmiral Karl-Jesko von Puttkamer – námorný pobočník Adolfa Hitlera General der Infanterie Walther Buhle – náčelník vojenského personálu na OKW Oberstleutnant Heinrich Borgmann – Hitlerov pobočník General der Infanterie Rudolf Schmundt – náčelník personálneho úradu Wehrmachtu Oberstleutnant Heinz Waizenegger – druhý pobočník poľného maršala Keitela General der Flieger Karl Bodenschatz – vedúci ministerskej kancelárie ríšskeho ministra letectva, zastupoval Reichsmarshala Hermanna Göringa Oberst Heinz Brandt – zástupca a pobočník generála Heusingera Generaloberst Günther Korten – náčelník generálneho štábu Luftwaffe Oberst Claus von Stauffenberg – veliaci dôstojník vojakov spojeneckých zborov na OKW Oberleutnant Werner von Haeften – pobočník plukovníka von Stauffenberga Generalleutnant Adolf Heusinger – úradujúci náčelník generálneho štábu armády Kapitän zur See Heinz Assman – štábny dôstojník veliaceho štábu námorníctva Franz von Sonnleithner – ministerský kancelár Major Herbert Büchs – pobočník generála Jodla stenograf Heinz Buchholz – zapisovateľ stenograf Heinrich Berger – zapisovateľ
Raný život Narodil sa ako Karl Tänzler alebo Georg Karl Tänzler v Drážďanoch v Nemecku. Strávil obdobie pred 1. svetovou vojnou a obdobie počas nej v Austrálii. O tomto období sa dá viac dozvedieť v autobiografickom diele s názvom "The Trial Bay Organ: A Product of Wit and Ingenuity". Okolo roku 1920 si zobral za ženu Doris Shafer (1889-1977), s ktorou mal dve dcéry - Ayeshu (1922-1998) a Claristu (1924-1934), ktorá zomrela na záškrt. Emigroval v roku 1926 do USA plavbou z Rotterdamu na Kubu. Nakoniec sa usadil v Zephyrhills na Floride, kam už emigrovala jeho sestra. Neskôr sa k nemu pridali aj jeho žena a dve deti. Rodinu zanechal v Zephyrhills po tom, ako dostal prácu ako rádiologický technik v U.S. Marine Hospital v Key West na Floride, kde pôsobil pod menom Carl von Cosel.
Meno Tanzler používal veľa mien - na jeho sobášnom liste vytvorenom v Nemecku bol uvedený ako Georg Karl Tänzler, na jeho občianskych dokladoch vystavených v USA bol uvedený ako Carl Tanzler von Cosel a na jeho úmrtnom liste vystavenom na Floride je pod menom Carl Tanzler.
Obdobie pred marcovou revolúciou 1848 Narodil sa v Hückeswagene a pochádzal z vplyvnej rodiny. Už jeho starý otec bol starostom. Stará matka pochádzala zo starého, pôvodom francúzskeho, šľachtického rodu de Blois. Aj otec bol starostom a aktuariusom (niečo ako pisár, tajomník) v Hückeswagene. Moritz Rittinghausen navštevoval gymnázium. O jeho ďalšom živote sú rozličné údaje. Ak sledujeme Wilhelma Heinza Schrödera, bol po maturite obchodníkom. Podľa Fäustera vyštudoval právo a žil v Belgicku. Tam už vystupoval ako sociálno-politicky mysliaca a jednajúca osobnosť. V roku 1837 napísal otvorený list kráľovi, v ktorom kritizoval sociálne problémy krajiny. Po svojom prepustení sa vrátil späť do Nemecka. Po roku 1840 sa stal zástancom socialistických myšlienok a vystupoval ako autor politických a národohospodárskych diel. Od roku 1846 žil v Kolíne. Roku 1847 sa zúčastnil na konferencii o voľnom obchode v Bruseli. Tam vystupoval ako obhajca ochranného cla. Friedrich Engels ho v jednom príspevku kritizuje ako „nemeckého protekcionistu“ a „vo všeobecnosti fádneho chlapíka“. Pred rokom 1848 bol spolupracovníkom rozličných časopisov ako Kölnische Zeitung, Aachener Zeitung, Trierer Zeitung alebo Kölner Gewerbeblatt.
Životopis  Predvojnové obdobie Narodil sa v korutánskom Hüttenbergu v rodine poštového úradníka. V rokoch 1933 – 1938 študoval geografiu a šport na Univerzite Karla Franzensa v Grazi. Od mladosti sa venoval lyžovaniu a horolezectvu. Medzi jeho predvojnovými výkonmi vyniká najmä prvovýstup Severnej steny švajčiarskeho Eigeru, ktorý spoločne so skupinou rakúsko-nemeckých horolezcov uskutočnil v roku 1938. Od roku 1933 bol členom nacistických oddielov SA a postupne získal hodnosť Oberscharführer. V roku 1938 po anšluse Rakúska vstúpil do NSDAP a oddielov SS. Toto neskôr sám označil za hlúpu chybu a ideologický omyl. India a Tibet (1939 – 1951) V lete roku 1939 odišiel s nemeckou horolezeckou expedíciou do Himalájí, cieľom bolo zdolanie pakistanskej osemtisícovky Nanga Parbat. Krátko po začatí druhej svetovej vojny v roku 1939 padol do zajatia britskej koloniálnej správy a spoločne s ďalšími asi tisíc zajatcami ho internovali v indickom Dehradune. Z internačného tábora sa mu podarilo ujsť, a pretože potreboval rýchlo zmiznúť z indického územia, uchýlil sa do Tibetu, kde prečkal zvyšok vojny a niekoľko povojnových rokov. Vlastné skúsenosti z ciest do Tibetu zhrnul okrem iného v knihách Sedem rokov v Tibete a Návrat do Tibetu . Spriatelil sa okrem iných so švédskym cestovateľom Svenom Hedinom a súčasným dalajlámom Tändzinom Gjamccho, ktorého učil angličtinu. V roku 1962 na Novej Guinei vykonal prvý výstup na Carstenz Pyramid, najvyššiu horu Austrálie a Oceánie.
Zaujímavé údaje sa nachádzajú v tureckých daňových súpisoch z roku 1664, kedy obce, po dobytí Levického hradu 2. novembra 1663, patrili v rámci tureckého ejáletu (väčšieho administratívneho územia) so sídlami v Nových Zámkoch do tekovského obvodu Turkov. Tento súpis Veľké Šarovce uvádza ako ,,Nagy Sára".  spomína tu 47 domácností a 66 daňovníkov menovite. Z mien sa v ňom vyskytujú: Szabó, Sós, Kelemen, Pásztor, Tóth, Kósa, Kántor a pod.  V Malých Šarovciach (,,Kiss Sára") bolo 39 domácností, 54 daňovníkov a medzi nimi sú aj také ktoré sú aj teraz známe v obci, napr. Tóth, Kajtár, Szócz, Szabó, Pásztor a pod. Obyvatelia okrem dane za domácnosť a osobu museli Turkom odvádzať desiatok z pšenice, muštu, konopa a  ľanu, fazule a hrachu, platili daň z dreva, za pasenie ze nevestu, za dobytok, užívanie pozemku a pod. Našťastie turecká nadvláda bola len krátkym obdobím v živote našich obcí, ich obyvatelia však prežívali aj neskoršie ťažké roky , spôsobené stavovskými povstaniami, revolúciou 1848-49, prvou a druhou svetovou vojnou, politickými a sociálnymi zmenami po roku 1945. Napriek tomu sme sa dožili dneška.
Dejiny V katastrálnom území obce je viacero sídlisk z mladšej doby a neskorej doby kamennej. Osídlenie územia je z mladšej a neskorej doby bronzovej. Vykopávky dokladajú archeologické nálezy črepov lužickej kultúry. V lokalite Šance sa nachádza hradisko, zrejme zo staršej doby železnej. V obci sa našli aj črepy z mladšej doby železnej. V doline pod vrchmi Tríbeča nad potokom Vyčoma bolo staré slovanské osídlenie z čias Veľkomoravskej ríše. Písomne je obec doložená v prvej písomnej zmienke z roku 1292 z obdobia panovania kráľa Ondreja III. Patrila tunajšej vetve Diviackovcov, neskôr mnohým zemepánom, ako Hunyadyovcom, Migazziovcom a Stummerovcom. Pôvodný názov obce bol podľa neznámeho majiteľa Herdevicsa (1310), neskôr ako je uvedené v listine sa spomína obec už ako Nová Ves. Z druhej polovice 14. storočia je podľa zemepána Andreja Novoveského, prezývaného Thékes (Klát) pomenovanie obce Klátova Nová Ves. Výhodná poloha na ceste zo Skýcova do Topoľčian a Trenčína prispela k tomu, že sa tu vyberalo v 15. storočí mýto. Obyvatelia sa zaoberali poľnohospodárstvom a chovom dobytka, od konca 18. storočia sa rozšírila remeselná výroba, hlavne spracovanie kameňa a dreva. V roku 1884 skúpili väčšiu časť veľkostatkov v Klátovej Novej Vsi Haupt-Stummerovci, podnikateľská rodina z Moravy. Po I. svetovej vojne sa rozvinula výroba vápna a ťažba kameňa. Z obce viedla úzkokoľajná železnica na zvoz vyťaženého dreva, kameňa a vápna do Bošian. K obci patria aj miestne časti Janova Ves a Sádok.
Udalosti  Prvá písomná zmienka o obci Bernolákovo a Ivanka pri Dunaji Prvá písomná zmienka o Spiši – uhorský kráľ Ondrej II. daroval spišskému prepoštovi Adolfovi a jeho sestre zem medzi Veľkou Lomnicou, Starou Lesnou a Huncovcami. Prvá písomná zmienka o obci Veľké Kostoľany založenie University of Cambridge v Anglicku Prvá zmienka o obci Žakovce
Demografia Slovenská menšina sa do obce dostala v rámci vnútornej kolonizácie najmä v 40. rokoch minulého storočia, keď sa Slováci sťahovali z vyššie položených obcí, kde nebola práca do dolín. Tu však veľká časť slovenského obyvateľstva, keďže žili oddelene od zvyšku slovenskej komunity asimilovala a splynula s miestnym obyvateľstvom. Preto sa tu dnes k slovenskej národnosti hlási pomerne malá časť obyvateľstva, hlavne v dedine Šarany, kde žilo v roku 2002 – 468 Slovákov zo 498 v celej obci. V Šaranoch sa nachádza aj základná osemročná škola a materská škola s vyučovacím jazykom slovenským.
Obyvateľstvo V roku 1787 mala obec 6 domov a 50 obyvateľov, v roku 1828 mala 8 domov a 73 obyvateľov. V roku 1940 celkom 21 domov, 145 obyvateľov a 23 obyvateľov vyznávajúcich židovské náboženstvo a v roku 2003 spolu 15 domov a 11 obyvateľov. K 31. 12. 2015 mala obec 11 obyvateľov. V obci ŠARBOV sa v roku 1995 nachádzali najčastejšie tieto priezviská: Bobák, Boršovský, Derco; Humeník; Slimák a Tiško. Kultúra a zaujímavosti Pamiatky Gréckokatolícky kostol zosnutia Presvätej Bohorodičky, jednoloďová neoklasicistická stavba so segmentovým ukončením presbytéria a predstavanou vežou, z roku 1909. Úpravami prešiel v roku 1923. Zariadenie interiéru pochádza z doby vzniku chrámu. Fasády sú hladké s polkruhovo ukončenými oknami. Masívna veža je ukončená zvonovitou helmicou s malou cibuľou.
Dejiny Najstaršia hodnoverná písomná zmienka o lokalite Zwhan pochádza z roku 1392, o niečo staršia, no nepodložená má letopočet 1349. Majiteľmi územia boli zemania z rodu Dačovcov, neskôr bola obec v zálohe u viacerých majiteľov, medzi nimi zemianskych rodov z Kosihoviec, Plášťoviec či prepošti zo Bzovíka. V 16. storočí sa do obce prisťahovali 1–2 rodiny Srbov, o storočie neskôr utečenci z rakúskeho Tirolska a v druhej polovici 19. storočia prišelci z Pliešoviec. Obyvatelia s právom slobodníkov mali možnosť voľného pohybu a uzatvárania manželstiev s partnermi z okolitých obcí bez súhlasu panstva. Po reformácii bol Sucháň evanjelický a až do osamostatnenia v roku 1874 tvoril filiálku dačovolomskej cirkvi. Renesančný kostol bol v obci postavený v roku 1530, podľa tradície postavený na základoch husitskej kaplnky. Upravovaný bol v rokoch 16601669, 1784 a rozsiahle zmeny s vybudovaním veže boli vykonané v roku 1869. Z roku 1787 pochádza správa o prebudovaní staršej, pôvodne drevenej školy, ktorú v roku 1912 prestavali do súčasnej podoby. Vyučovanie sa tu ukončilo v roku 1979, od roku 1996 budova slúži ako turistická ubytovňa. Podľa sčítania v roku 1715 bolo v obci 38 domácností, o storočie neskôr, v roku 1828 112 domov a 673 obyvateľov. Prisťahovalci z Tirolska na mieste bývalej kováčskej vyhne zriadili v obci pivovar. Veľký požiar zničil dolnú časť obce 6. septembra 1870, o 5 rokov neskôr podľahol inému požiaru horný koniec. Dovtedy drevené obydlia tak vo väčšom rozsahu nahradili kamenné stavby, pokrývané slamenou krytinou. Domy boli zväčša pozdĺžne trojpriestorové s podpivničenou izbou. Obyvateľstvo sa živilo najmä poľnohospodárstvom, chovom oviec a dobytka, no vyskytovalo sa aj včelárstvo a ovocinárstvo. Práve ovocinárstvo sa stalo významným zdrojom obživy po tom, ako tu v roku 1876 bola zriadená župná štepnica. Salaše, rozptýlené po okolí sa stali základom lazníckych obydlí, pričom v 19. storočí ich v katastri obce bolo až 55, z toho 18 celoročne obývaných. Ovčiarstvo podnietilo rozvoj výroby potravinových produktov, no tiež spracovanie vlny a ovčích koží. Po zrušení poddanstva koncom 18. storočia prešla veľká časť pôdy do vlastníctva roľníkov, ktorí praktizovali systém trojpoľného hospodárenia. Prevažovalo pestovanie obilnín (raž, pšenica, jačmeň, ovos, pohánka), postupne sa rozšírilo pestovanie zemiakov, kapusty a strukovín (hrach, bôb, cícer, šošovica, slovienka). Zásadnú zmenu hospodárenia prinieslo v roku 1949 založené roľnícke družstvo a mnohé usadlosti boli opustené.
Dejiny Obec sa spomína v roku 1399 ako Feketepatak, keď patrila panstvu Skrabské. Počas 14.17. storočia obec patrila panstvu Skrabské alebo Čičava, ktoré vlastnili šľachtici z Rozhanoviec, Bátoriovci a ich dediči. Obyvatelia sa v roku 1831 zúčastnili na roľníckom povstaní. Kultúra a zaujímavosti Pamiatky Rímskokatolícky kostol Narodenia Panny Márie, jednoloďová klasicistická stavba so segmentovým ukončením presbytéria a malou strešnou vežou, z rokov 1792-1793. Obnovou prešiel v roku 1936. Fasády kostola sú hladké s nárožným zaoblením a polkruhovo ukončenými oknami. Veža je ukončená ihlancovou helmicou. Súbor:Čierne nad Topľou 17 Slovakia2.jpg|Kostol Narodenia Panny Márie a evanjelický kostol Občianska vybavenosť V obci sa okrem rímskokatolíckeho kostola nachádza moderný evanjelický kostol z roku 1977.
Prírodné atraktivity Okolie dediny tvoria zalesnené kopce, vinice, ktoré sa striedajú s dolinami a spolu tak tvoria pekný reliéf, ktorý ľudia vždy obdivujú. Starý vrch Jeho nadmorská výška je 336 metrov. Kedysi odtiaľ viedla cesta do Piešťan. V minulosti sa na Starom vrchu ťažil kameň, ktorý využívali miestni aj okolití obyvatelia. V súčasnosti je miestom pešej i cyklistickej turistiky najmä pre tunajších obyvateľov. Z najvyššieho vrchu je dobrý výhľad na okolité vrchy i dediny. Skalka Je známa pre domácich hlavne svojim „osamelým stromom“, ktorý sa týči na vrchole. Jej nadmorská výška nie je známa. Skalka je často miestom pre školské výlety a východiskom pre turistov. Lokality sú navzájom pospájané. Zo Skalky je ľahký prístup do vedľajšej dediny Ardanovce. V minulosti tieto miesta domáci obyvatelia využívali na pasenie a chov domácich zvierat. Okolie obce V okolí Šalgoviec sa nachádza vrch Havran a Marhát. Približne 8 kilometrov od obce je známa jaskyňa Čertova pec. Stavby Kaštieľ Nachádza sa takmer v strede dediny. Pochádza z roku 1760 a je postavený v baroko-klasicistickom štýle. Bol prestavaný v roku 1871 a patrí do zoznamu kultúrnych pamiatok. Vo vnútri, v kaplnke sa nachádza freska z 18. storočia. Ku kaštieľu patrí i správcovská budova veľkostatku. V kaštieli sídlila do roku 1965 škola. Dlhé roky bol nevyužívaný a v roku 2005 bol predaný a zrekonštruovaný na luxusný hotel najmä pre zahraničnú klientelu. Kaplnka Božského Srdca Ježišovho Rímskokatolícka kaplnka, ktorá je postavená na cintoríne, je zasvätená Božskému srdcu Ježišovmu. Pochádza z roku 1700. Je v nej obraz Panny Márie zo 17. storočia, ktorý priniesla rodina Sándoryovcov z cudziny. Každý rok v júni sa koná púť z farského kostola v Ardanovciach do kaplnky v Šalgovciach, kde sa potom slúži svätá omša. Kostol v Ardanovciach je zasvätený svätému Michalovi. Bol postavený v roku 1392. Za zmienku stoja i lipy, ktoré tu stoja už dlhé roky a sú chránené. Zvonica Stará a vzácna je aj zvonica so zvonom, ktorá však v zozname kultúrnych pamiatok nefiguruje. Ďalšie pamiatky V Šalgovciach sa nachádzala i židovská synagóga a na konci dediny je i židovský cintorín. Zaujímava pamiatka vzdialená len niekoľko kilometrov je Rotunda Jurko v Nitrianskej Blatnici.
Dejiny Prvá písomná zmienka o obci pochádza z roku 1246, najstaršie osídlenie je však už z doby železnej a bronzovej. Súčasná obec vznikla zlúčením osád Šeptince a Nová Ves.
Kultúra a zaujímavosti  Pamiatky Rímskokatolícky kostol sv. Michala archanjela, jednoloďová neorománska stavba s bočnými kaplnkami v podobe transeptu, s polkruhovo ukončeným presbytériom a predsavanou vežou z rokov 1867-1868. Interiér kostola je zaklenutý českou plackou. Fasáda je zdobená neorománskym tvaroslovím, združenými oknami, oblúčkovým vlysom a opornými piliermi. V obci sa nachádza prírodná pamiatka Soví hrad , vyhlásená v roku 1964 na ploche 2,81 ha, v roku 2001 rozšírená o 86,81 ha. V katastri obce sa našiel Šurický poklad , obsahujúci 5474 strieborných mincí zo 16. - 17. storočia. image:Šurice - Kostol sv. Michala (1).jpg|Kostol sv. Michala archanjela image:Kostol sv. Michala - Šurice.jpg image:Šurice - Kostol sv. Michala (2).jpg image:Šurice - Socha Nepoškvrnenej Panny Márie.jpg|Socha Nepoškvrnenej Panny Márie pred kostolom image:Šurice - Kríž v obci.jpg|Socha Ukrižovaného pri kostole
Polohopis Obec sa nachádza na východe Slovenska, susediac severovýchodne od krajského mesta Prešov. Zo západu susedí s mestskou častou Kanaš mesta Veľký Šariš, zo severu s obcou Záhradne a z východu s obcou Kapušany. Obec patrí do regiónu Šariš. Nadmorská výška nadmorská výška miesto najnižší bod katastra (južné od obce) približne stred kostola obratisko MDH (severný koniec obce) cesta na Záborské (na hranici katastra) vrch Stráž (najvyšší bod katastra)
Dejiny Kráľ Ladislav IV. v roku 1285 daroval kláštoru augustiniánov vo Veľkom Šariši dedinu Sedikart, o ktorú kráľa požiadal prior kláštora. Donácia sa vzťahovala na celú dedinu v rozsahu chotára, v akom ho neskôr vlastnil zeman Scego a iní zemania. Z obsahu darovacej listiny je zrejmé, že Sedikart jestvoval niekoľko desaťročí pred r. 1285. V písomnostiach z 13. – 16. storočia sa vyskytuje pod maďarským názvom Scegekerthe, Zedekrethe v zmysle Scegova záhrada. Maďarský názov prevzalo okolité slovenské obyvateľstvo a utvorilo nárečový tvar Šedzikart. Maďarský názov typologický patrí k názvom zemianskych dedín, pričom dosvedčuje, že prvým zemianskym vlastníkom tunajšieho majetku a dediny bol bližšie neznámy zeman Scego. Uvedené poznatky vedú k predpokladu, že táto dediny vznikla okolo polovice 13. storočia ako zemianska osada. Po krátkom, asi 20 až 40 ročnom období, keď patrila zemanom a kráľovi, ju v roku 1285 nadobudli mnísi z veľkošarišského kláštora. Im patrila až do začiatku reformácie, do 30. rokov 16. storočia. Odvtedy do konca storočia patrila šľachticom Vernerovcom, Tordaiovcom, Orleovcom, Loniarovcom. Koncom 19. storočia fungovala v obci tehelňa, mlyn, liehovar a kameňolom. Obyvatelia sa zaoberali tradičným poľnohospodárstvom a ovocinárstvom. Pravdepodobne v tretej štvrtine 13. storočia, keď Sedikart patril zemanom, z ich iniciatívy tu postavili kostol zasvätený sv. Štefanovi, prvému mučeníkovi. V 30. rokoch 14. storočia v ňom pôsobil farár Šebastián. Sedikart bol sídlom farnosti aj v nasledujúcich storočiach. Pri Ternianke bol mlyn, o ktorom je správa až z roku 1543. Tunajšie sedliacke domácnosti (okrem richtárovej) boli v roku 1427 zdanené daňou kráľovi od 39 port, takže Sedikart bol veľkou dedinou, najväčšou v okolí. Neskôr sa časť sedliakov odsťahovala, iní stratili užívané pozemky a upadli medzi želiarov. V rokoch 1543, 1567 a 1588 sedliakov (okrem richtára) zdanili od 19, 9, resp. 9 port, pričom v roku 1567 hospodárilo 23 domácností. V týchto rokoch tu bolo 12, 10 a 8 želiarskych domácností. Dedina v roku 1600 pozostávalo z 32 obývaných poddanských domov, mlyna, kostola, fary a školy. Aj po úbytku sedliakov a obývaných domov bol Sedikart koncom 16. storočia veľkou dedinou. Okrem osadenstva fary tu bývalo len poddanské obyvateľstvo. V roku 1878 bol postavený liehovar veľkostatkárov. Pôvodne obec patrila k okresu Bardejov a k notáriu v Terni. Od roku 1910 patrí do okresu Prešov. V roku 1916 bola dostavaná terajšia škola. V roku 1925 bol založený dobrovoľný hasičský zbor. V októbri 1942 navštívil obec slovenský umelec a akademický maliar Ľudovít Fulla. Z tohto obdobia je známy obraz „Mamka zo Sedikarta“. Počas druhej svetovej vojny bola obec bombardovaná nemeckými lietadlami. 2. september 1944 ostane pre Záhradné pamätným dňom. Silné bombardovanie usmrtilo 9 mladých ľudí, zničilo 13 obytných domov, 16 stodôl a spôsobilo veľké škody aj na školskej budove. Expozícia banskobystrického Múzea SNP medzi vypálenými obcami na východnom Slovensku uvádza aj obec Sedikart, dnes Záhradné. V roku 1950 bola slávnostne otvorená pravidelná autobusová doprava medzi Prešovom a obcou Záhradné.
Polohopis Obec Šalgovce sa nachádza v severovýchodnej časti západného Slovenska v Nitrianskom kraji. Patrí do topoľčianskeho okresu a nachádza sa v jeho juhozápadnej časti. Z geografického hľadiska ležia Šalgovce v severozápadnej časti Nitrianskej pahorkatiny pri juhovýchodnom úpätí južnej časti Považského Inovca.