TUKE-KEMT/reranking-skquad huggingface dataset:
Šport Štadión Old Trafford V Manchesteri sídlia dva významné futbalové kluby Manchester United a Manchester City. Domovským štadiónom Manchester City je Etihad Stadium a u Manchesteru United je to známy Old Trafford, jeden z najväčších futbalových štadiónov v Anglicku nachádzajúci sa v štvrti Trafford . Tieto veľkokluby sú iba dva z množstva futbalových mužstiev v rámci Manchesteru, ďalšími sú napríklad Oldham Athletic , Stockport County , Bury , Wigan Athletic , Rochdale a Bolton Wanderers . Podľa výskumu Urbis centre má mesto najvyššiu koncentráciu futbalových klubov na jedného obyvateľa na svete. Veľa moderných športových zariadení, napríklad Manchester Velodrome, Etihad Stadium, National Squash Centre a Manchester Aquatics Centre, bolo vybudovaných pre Hry Commonwealthu roku 2002. Kriketový štadión Old Trafford (nie známy futbalový štadión) je domovským ihriskom kriketového klubu Lancashire County Cricket Club . Oblasť Veľkého Manchesteru je reprezentovaná ragbyovými klubmi Sale Sharks , Wigan Warriors , Salford City Reds , Oldham Roughyeds , Rochdale Hornets a Swinton Lions . Belle Vue Stadium v Gortone je využívaný plochodrážnym klubom Belle Vue Aces , ale usporiadavajú sa tu aj dostihy chrtov. Manchester sa aj pre svoju výbornú vybavenosť modernými športovými stánkami dvakrát neúspešne uchádzal o usporiadanie Olympijských hier v rokoch 1996 a 2000. Mesto má byť miestom niektorých súťaží Olympijských hier roku 2012.
Správne členenie Radnica v Manchesteri Roku 1974 bol Manchester vyčlenený z grófstva Lancashire a bol vytvorený metropolitný okres Manchester. Manchester je začlenený do 4 úrovni správy – Rada mesta Manchester, región North West England, Parlament Veľkej Británie a Parlament Európskej únie. Manchester je tiež súčasťou metropolitného grófstva Veľký Manchester, aj keď rada tohoto grófstva bola zrušená v osemdesiatych rokoch 20. storočia a mesto a ďalšie okresy sa stali samostatnými správnymi jednotkami ( unitary authority ) s výnimkou niekoľkých málo činností zaisťovaných na úrovni grófstva. Manchester sa ďalej člení na mnoho obvodov, ktoré však nemajú úroveň správnych jednotiek. Rada mesta Manchester je správnym orgánom pre metropolitný okres Manchester. Manchester je rozdelený do 32 volebných obvodov, v ktorých je volených 96 radných, traja z každého obvodu. Volebné obvody do rady mesta: Ancoats Ardwick Baguley Benchill Beswick Blackley Bradford Burnage Cheetham Cheetham Hill Chorlton-cum-Hardy Clayton Crumpsall Didsbury Fallowfield Gaythorn Gorton Harpurhey Hulme Levenshulme Longsight Miles Platting Moss Side Moston Newton Heath Northenden Openshaw Rusholme Sharston Whalley Range Withington Woodhouse Park Wythenshawe Pre voľby do Parlamentu Veľkej Británie je Manchester rozdelený do piatich obvodov – Manchester Central, Manchester – Blackley, Manchester – Gorton, Manchester – Withington a Wythenshawe a Sale East. Manchester je súčasťou volebného okrsku North West England pre voľby do Parlamentu Európskej únie.
Na konci prvého dňa obchodovania sa akcie banky uzavreli na takmer 15 % s 3,52 HKD v Hongkongu v porovnaní s kótovacou cenou 3.07 HKD, ktorá bola vzhľadom na silný dopyt nastavená na vrchole indikatívneho rozpätia. Podľa spoločnosti Bloomberg bola trhová kapitalizácia ICBC na konci obchodovania na základe Hongkongských akcií 156,3 miliardy USD, čím sa jej kapitál stal piatym najvyšším na svete medzi bankami, hneď po JPMorgan Chase. Medzitým  ICBC v Šanghaji kótované A-akcie zaznamenali miernejšie zisky a skončili na 5,1 % z ponukovej ceny 3,12 RMB.
Emitovanie bankoviek Podľa Základného zákona (Basic Law), hongkonskej miniústavy, má hongkonská vláda suverenitu nad kontrolou meny na svojom území. Menová politika sa vykonáva prostredníctvom vládnej agentúry Hong Kong Monetary Authority (HKMA). Jednou z jej hlavných úloh je dbať na to, aby bol zachovaný stanovený výmenný kurz s americkým dolárom. Na tento účel zhromaždila tretie najväčšie devízové rezervy na svete. HKMA však sama nevydáva bankovky. Túto právomoc zverila do rúk troch bánk, ktoré môžu vydať nové bankovky len vtedy, keď majú preukázateľne dostatočné krytie v amerických dolároch. Banky majú voľnú roku pri tvorbe dizajnu bankoviek. Hongkonské doláre vydávajú: HSBC Bank of China Standard Chartered Bank
Dejiny Žen-min-pi bolo prvýkrát vydané krátko pred nástupom komunistov k moci. Jedna z prvých úloh komunistickej moci bola zastaviť hyperinfláciu, ktorá postihovala Čínu na konci éry Kuomintangu. V roku 1955 sa uskutočnila menová reforma s pomerom 1 nový juan = 10 000 starých juanov. Počas obdobia príkazovej ekonomiky hodnota juanu bola nerealisticky zviazaná s americkým dolárom a boli nastolené tvrdé menové pravidlá. Po otvorení ekonomiky v roku 1978, jüan sa dal použiť iba v Číne a cudzinci boli nútení používať výmenné certifikáty. Nerealistické hodnoty jüanu k západným menám viedli k silnému čiernemu trhu. V 80. a 90. rokoch 20. storočia sa výmenné hodnoty vrátili k realistickým hodnotách a v súčasnosti je cieľ dosiahnuť plnú konvertibilitu jüanu. Ale tento cieľ sa oddialil po finančnej kríze v Ázii roku 1997. V súčasnosti je jüan zviazaný so skupinou silných mien ako je okrem dolára napr. euro, jen a podobne.
Dejiny Konžský frank sa používal od nezávislosti do roku 1967, keď bol nahradený zairom. Od roku 1998 po páde Mobutuho Zairu bol obnovený konžský frank s kurzom 1 frank = 100,000 nových zairov, čo je starých frankov z roku 1967. Bankovky od 1 centime do 20 frankov sa už nepoužívali v roku 2012.
Čínske mince Kurz juanu k americkému doláru Čínsky jüan (iné názvy: jüan, juan, žen-min-pi , po čínsky 元 – pchinjin: yuan alebo 人民币 – pchinjin: renminbi / ren min bi ) je oficiálna mena v kontinentálnej Číne. Vydáva ju Čínska ľudová banka. Oficiálna ISO 4217 skratka je CNY, ale bežne sa používa aj RMB. Symbol v latinke je ¥. Jüan sa delí na ťiao (jiao) a fen v pomere 1 jüan 10 ťiao 100 fen.
Najväčší obchodníci s menami Medzi najväčších obchodníkov na forexovom trhu patria veľké svetové banky. Prvenstvo drží Deutsche Bank s 15,64% podielom. Druhé je Barclays Capital s podielom 10,75 % a tretí UBS AG s podielom 10,59 %. Prvých desať najväčších obchodníkov si medzi seba rozdeľuje viac ako 77 % celého forexového trhu. Okrem investičných bánk na forex trhu obchodujú aj nasledovné subjekty: Centrálne banky Investičné fondy Exportné/Importné spoločnosti Štáty Retail obchodníci
Najväčší komoditné burzy Burza Krajina Obrat za mesiac ($M) CME Group USA 19 Tokyo Commodity Exchange Japonsko - NYSE Euronext Dalian Commodity Exchange Multi Commodity Exchange Intercontinental Exchange Africa Mercantile Exchange
Základné údaje V roku 2006 mala ICBC 2,5 milióna korporátnych zákazníkov a 150 miliónov individuálnych zákazníkov. V roku 2005 sa čistý zisk zvýšil o 12,4 % na 33,7 miliárd RMB a celkový zostatok pôžičiek bol 3,289,5 miliardy RMB. Súhrnné pasíva sú 6,196,2 miliárd RMB, čo predstavuje nárast o 11,2 %. Oneskorené alebo nesplácané úvery (NPL) predstavovali v roku 2005 154,4 miliárd RMB, pomer NPL (nesplácaný úver) 4,69 % a pomer KP (kapitálová primeranosť) 9,89 %. 2. decembra 2014 bola ICBC označená za najväčšiu banku na svete podľa aktív a kapitálu 1. stupňa. V júli 2007 bola z hľadiska výnosov na 30. mieste. Pôžičky podľa odvetvia V miliónoch Čínskych RMB v roku 2005 : Výroba: 662,376, 20,1% (28,7% v roku 2004) Doprava, skladovanie, pošta & telekomunikácie: 367,371, 11,2 % (10,2 % v roku 2004) Energia, plyn a voda: 281,179, 8,6 % (7,0 % v roku 2004) Maloobchod, veľkoobchod, potraviny: 265,906, 8,1 % (6,9 % v roku 2004) Rozvoj nehnuteľností: 194,024, 5,9 % (5,6 % v roku 2004) Organizácia sociálnych služieb: 103,070, 3,1%, (3.2% v roku 2004) Výstavba: 89,666, 2,7%, (2,1% v roku 2004) Iné odvetvia: 313,804, 9,5%, (12,1% v roku 2004) Discounted bills (zľavnené účty): 392,717, 11,9%, (8,4% v roku 2004) Osobné pôžičky: 515,042, 15,7%, (13,1% v roku 2004) Zámorský biznis: 104,398, 3,2%, (2,7% v roku 2004) Spolu : 3,289,553 Úverové zabezpečenie Zabezpečené hypotékou: 34,1 % Zabezpečené iným kolaterálom: 22,1 % Garantované pôžičky: 23,3 % Nezabezpečené pôžičky: 20,5 % Nesplatené pôžičky Na konci roka 2004 tvorili 19,1 % portfólia ICBC nesplatené pôžičky. S cieľom vyčistiť súvahu ICBC a pripraviť ju na kótovanie v zahraničí čínska vláda zorganizovala sériu kapitálových injekcií, prevodov aktív a likvidáciu zlých pôžičiek dotovaných vládou ktoré nakoniec stáli viac než 162 miliárd USD. To zahŕňalo schválenie finančnej injekcie vo výške 15 miliárd USD. Táto suma bola financovaná z rozsiahlych devízových rezerv Číny 28. apríla 2005. Pekingská štátna spoločnosť China Huarong Asset Management pomohla ICBC zbaviť sa zlých úverov. Podľa výročnej správy za rok 2005, takmer 5% úverov je klasifikovaných označením non-performing, čo znamená nesplatená pôžička, v porovnaní s väčšinou západných bánk, ktoré majú nižšie ukazovatele NPL, napríklad americké komerčné banky približne 1%.
Úverová bublina Nárast úverov v období pred krízou bol o 8 – 10 % rýchlejší než rast HDP. Peniaze smerovali najmä do trhu s nehnuteľnosťami a do akciových trhov, ktorých hodnota sa v deväťdesiatych rokov zvýšila štvornásobne. Podiel bankových aktív na HDP sa dostal na úroveň 200%. Rast cien nehnuteľností podporoval prílev ďalších investícií a zároveň umožnil vydávanie nových úverov, čo vytvorilo začarovaný kruh.
História Oficiálne bola Londýnska burza založená v roku 1801, ale v skutočnosti sa história obchodovania s cennými papiermi v Anglicku začala písať v 16. storočí. Britské spoločnosti, ktoré neboli schopné financovať drahé cesty do Číny vlastným kapitálom, podľa podobného modelu v Antverpách inkasovali zlato výmenou za budúci podiel na zisku spoločnosti. V roku 1687 pätnásť spoločností obchodovalo s vlastnými cennými papiermi v Londýne. V roku 1695 tu bolo už okolo 150 spoločností. V dôsledku toho sa s malou časťou týchto akcií aktívne obchodovalo, mnohé spoločnosti sa ukázali ako neživotaschopné. Anglická IPO bublina z 90. rokov 20. storočia sa niekedy prirovnáva k bubline internetových spoločností z 90. rokov 20. storočia. Hlavným indexom londýnskej burzy je FTSE100, ktorý bol uvedený na trh 3. januára 1984. Združuje 100 najväčších spoločností kótovaných na londýnskej burze cenných papierov. V roku 2020 boli celkové príjmy londýnskej burzy 2 124 miliónov GBP (v roku 2019 2 056 miliónov GBP). Londýnska burza tvorila do roku 2021 približne 50 percent medzinárodného obchodovania s akciami. V roku 2021 bol priemerný denný obrat akcií na londýnskej burze 8,6 miliardy EUR.
Čínska priemyselná a obchodná banka (po čínsky: 中國工商銀行股份有限公司 / 中国工商银行股份有限公司 , po anglicky: Industrial and Commercial Bank of China Limited (ICBC)) je čínska nadnárodná finančná inštitúcia. Je najväčšou bankou v Číne a najväčšou bankou na svete podľa súhrnných aktív, vkladov, pôžičiek, počtu zákazníkov a počtu zamestnancov. Je jednou z "veľkej štvorky" štátom vlastnených komerčných bánk, ďaľšími troma sú Bank of China, Agricultural Bank of China a China Construction Bank. Bola založená vo forme limited company, podobné slovenskej spoločnosti s ručením obmedzeným, 1. januára 1984. V decembri 2017 mala aktíva v hodnote 4,009 bilión USD. Všeobecne je považovaná za najväčšiu finančnú inštitúciu a verejnú spoločnosť na svete podľa aktív a je prvou Čínskou bankou ktorej sa niečo také podarilo. Je na prvom mieste v rebríčku Top 1000 World Banks podľa časopisu The Bankers´ s a na prvom mieste Forbes Global 2000 zoznamu najväčších verejných spoločností.
Prehľad členov AIIB: tmavozelená farba - plnohodnotní regionálni členovia, tmavomodrá - mimo-regionálni členovia, bledé odtiene - prospektívni členovia. Ázijská infraštruktúrna investičná banka (po čínsky: ; pchin-jin: Yàzhōu jīchǔ shèshī tóuzī yínháng ; slovenský prepis: Ja-čou ťi-čchu še-š’ tchou-c’ jin-chang) je medzinárodná finančná inštitúcia sídliaca v Pekingu v Čínskej ľudovej republike, z ktorej popudu z roku 2013 bola v roku 2014 založená. Prakticky funguje od roku 2016. Je zamýšľaná ako rozvojová banka pre ázijsko-pacifický región a je v tomto smere konkurenciou Svetovej banky, Medzinárodného menového fondu a Ázijskej rozvojovej banky. Vznik banky sprevádzali obavy, že Čína svoj vplyv v nej využije na podrývanie globálnych štandardov dobrého vládnutia a ochrany životného prostredia. AIIB plánovala po vzniku požičať ročne 10-15 miliárd USD, avšak za prvé dva roky fungovania požičala iba 4,4 miliardy USD. V októbri 2018 mala Ázijská infraštruktúrna investičná banka 44 regionálnych (ázijsko-pacifických) členov, 24 mimo-regionálnych členov, 6 prospektívnych regionálnych členov a 13 prospektívnych mimo-regionálnych členov.
Environmentálna politika a výsledky V roku 2008 bola ICBC prvou čínskou bankou, ktorá prijala Equator Principles, medzinárodný súbor sociálnych a enviromentálnych štandardov pre finančné inštitúcie, ktorý bol zahájený v roku 2003. Prijala tiež politiku zelených úverov zavedenú v roku 2007 čínskym ministerstvom ochrany životného prostredia. Medzinárodné environmentálne organizácie kritizovali ICBC za nedodržanie svojich sociálnych environmentálnych štandardov a za pokrytectvo, pretože ICBC sa podieľa na financovaní kontroverznej priehrady Gilgel Gibe III v Etiópii. +Financie v čínskom jüane Year 2003 2004 2005 2006 2007 2008 2009 2010 2011 2012 2013 2014 2015 2016 2017 2018 Príjem,miliarda 107,5 126,7 193,1 181,6 257,4 310,2 309,4 380,7 470,6 529,7 578,9 634,9 668,7 641,7 675,7 725,1 Čistý príjem,miliarda 2,473 2,311 33,70 49,26 81,52 110,8 129,4 166,0 208,4 238,7 263,0 276,3 277,7 279,1 287,5 298,7 Aktíva,bilión 5,279 5,671 6,454 7,509 8,684 9,757 11,79 13,46 15,48 17,54 18,92 20,61 22,21 24,14 26,09 27,70 Majetok,bilión 170,5 163,0 253,4 466,5 538,4 602,7 673,9 820,4 956,7 1125 1274 1531 1789 1970 2127 2330
Chyby v makroekonomickej politike Nadužívanie úverov viedlo k tomu, že zadĺženie u zahraničných bánk presiahlo úroveň štátnych devízových rezerv. To neskôr viedlo k tomu, že štáty neboli schopné udržať menový kurz s americkým dolárom a museli devalvovať. Veľké množstvo lacných úverov viedlo k príliš vysokej úrovni investovania a množstvo investícií bolo nerentabilných. Finančné trhy v regióne ostávali naďalej nízko rozvinuté, keďže väčšina finančných transakcií bola štruktúrovaná v tradičných finančných centrách.
Dejiny Banku založil Škót William Paterson v roku 1694 s cieľom stať sa vládnou bankou. Ponúkol vláde pôžičku 1,2 milióna libier, za čo požadoval, aby bola banka vymenovaná za centrálnu banku ( The Governor and Company of the Bank of England ) s právom vydávať bankovky. Kráľovský patent, povoľujúci túto činnosť bol vydaný 27. júla 1694. Štátny rozpočet bol vtedy takom zlom stave, že v podmienkach pôžičky bol ročný 8% úrok a ročný poplatok vo výške 4 000 £ za správu dlhu. Prvým guvernérom bol sir John Houblon, ktorého podobizeň je zachytená na 50-librovej bankovke, vydanej v roku 1990. Povolenie bolo obnovené v rokoch 1742, 1764 a 1781. Banka sa pôvodne nachádzala nad antickým Mithrasovým chrámom pri Walbrook . Mithras bol okrem iného bohom obchodu, čo bolo vhodné spojenie pre túto banku. V roku 1734 sa banka presťahovala do súčasnej lokality na Threadneedle Street . V roku 1844 zákon Bank Charter Act zviazal emisiu bankoviek so stavom zlatých rezerv a dal bankám právo vydávať bankovky. Len niekoľko bánk pokračovalo vo vydávaní bankoviek do tej doby, než boli prevzaté v 30. rokoch 20. storočia Anglickou bankou. Škótske a severoírske banky si toto právo podržali. V roku 1870 bola centrálnej banke zverená zodpovednosť za stanovenie úrokovej miery. V priebehu rokov 1920 až 1944, kedy bol jej guvernérom Montagu Norman, zrušila činnosti súvisiace s komerčnou činnosťou. V roku 1946 bola banka zoštátnená.
Externé odkazy  Výmenný kurz Oficiálna stránka Čínskej ľudovej banky Čínske bankovky Jüan Renminbi - Historické a súčasné bankovky Číny (CNY / RMB) 1953-2019 Jüan FEC - Devízové certifikáty (FEC) Čínskej ľudovej republiky 1980-1994 Kategória:Ekonomika v Číne Kategória:Meny v Ázii
Materiálovotechnologická fakulta bola zriadená nariadením vlády s účinnosťou od 1. 1. 1986 pod pôvodným názvom Strojárskotechnologická fakulta so sídlom v Trnave. Aj keď rokom vzniku
fakulty je uvedený dátum, jej história je omnoho staršia a úzko súvisí s
činnosťou technologických smerov strojárskej výroby, ktorých základy boli položené na bývalom Odbore strojného a elektrotechnického inžinierstva ešte v roku 1942 založením Ústavu mechanickej technológie, ktoré sa ďalej rozvíjali v rámci Strojníckej fakulty SVŠT, v súčasnosti STU.
Fakulta strojného a elektrotechnického inžinierstva Slovenskej vysokej školy technickej v Bratislave pôsobila pod týmto názvom v rámci SVŠT len v jednom školskom roku 1950 - 1951. Jej dekanom bol prof. Ing. Dr. techn. Ľudovít Kneppo, DrSc. Fakulta zanikla rozdelením na: Strojnícku fakultu Slovenskej vysokej školy technickej v Bratislave Elektrotechnickú fakultu Slovenskej vysokej školy technickej v Bratislave. Fakulta mala v okamihu zrušenia za sebou viac ako 10-ročnú históriu. Vytvorila sa transformáciou Odboru strojného a elektrotechnického inžinierstva Slovenskej vysokej školy technickej v Bratislave , ktorý vznikol hneď pri formovaní školy v roku 1940.
Univerzita sv. Cyrila a Metoda v Trnave je verejná vysoká škola univerzitného typu. Bola zriadená zákonom č. 201/1997 Z.z. z 27. júna 1997. Hlavným poslaním univerzity je chrániť a šíriť poznanie a rozvíjať vzdelávanie na základe vedeckých poznatkov a tvorivej vedeckej a umeleckej činnosti, v duchu národných a všeľudských humanistických a demokratických tradícií. Svojou činnosťou prispieva k rozvoju vzdelanosti ako súčasti kultúry celej spoločnosti a súčasne prispieva k zvyšovaniu vedeckej, technickej a hospodárskej úrovne regiónu svojho pôsobenia. V roku 2022 oslavuje univerzita 25. výročie svojho vzniku. Od mája 2022 je rektorkou prof. Mgr. Katarína Slobodová Nováková, PhD.
Fakulta chemickej a potravinárskej technológie Slovenskej technickej univerzity (skr. FCHPT STU ) je jednou zo siedmich fakúlt Slovenskej technickej univerzity v Bratislave. Vznikla v roku 1940 začatím činnosti Odboru chemickotechnologického inžinierstva Slovenskej vysokej školy technickej (SVŠT). Fakulta má svoje špecifické postavenie ako jediná svojho druhu na Slovensku. Zachytáva celý rozsah chemického, potravinárskeho, farmaceutického a spotrebného priemyslu vrátane ekológie. Jej súčasným dekanom je prof. Ing. Anton Gatial, DrSc.
Trnavská univerzita () bola univerzita v Trnave v rokoch 16351777. Bola jednou z prvých univerzít na území dnešného Slovenska.
História fakulty Fakulta výrobných technológií bola zriadená na pokyn Ministerstva školstva SR, rozhodnutím Akademického senátu TU č. 41/92 s účinnosťou od 1. septembra 1992 ako Fakulta odborných štúdií TU na základoch niekdajšieho pracoviska Strojníckej fakulty v Prešove. Fakulta pod súčasným názvom od 1. mája 1996 poskytuje vysokoškolské štúdium v jednom akreditovanom študijnom odbore Výrobné inžinierstvo na šiestich študijných zameraniach, v ktorých študuje celkovo okolo 900 študentov v dennej aj externej forme. Fakultu tvorí 6 katedier a 3 pracoviská.
Fakulty a ostatné súčasti Univerzita sv. Cyrila a Metoda v Trnave má päť fakúlt a jeden inštitút. Filozofická fakulta Fakulta masmediálnej komunikácie Fakulta prírodných vied Fakulta sociálnych vied Fakulta zdravotníckych vied ( so sídlom v Piešťanoch ), do 31. mája 2020 fungovala ako Inštitút fyzioterapie, balneológie a liečebnej rehabilitácie Inštitút manažmentu
Pracoviská V súčasnosti má fakulta 19 katedier, ústav súdneho znalectva, centrum informačných technológií, knižnicu a informačné centrum, čím je najväčším vzdelávacím a vedecko-výskumným centrom v oblasti stavebníctva a geodézie na Slovensku. Fakulta sídli na Radlinského ulici a ulici Imricha Karvaša, v komplexe budov patriacich Slovenskej technickej univerzite v Bratislave, spoločne s fakultou Fakultou chemickej a potravinárskej technológie a Strojníckou fakultou. Stavebná fakulta pritom samotná zaberá tri bloky budovy, vrátane celej výškovej budovy na Radlinského ul. Katedry Katedra architektúry Katedra betónových konštrukcií a mostov Katedra dopravných stavieb Katedra geodézie Katedra geotechniky Katedra globálnej geodézie a geoinformatiky Katedra humanitných vied Katedra hydrotechniky Katedra jazykov Katedra konštrukcií pozemných stavieb Katedra kovových a drevených konštrukcií Katedra matematiky a deskriptívnej geometrie Katedra materiálového inžinierstva a fyziky Katedra stavebnej mechaniky Katedra technických zariadení budov Katedra technológie stavieb Katedra telesnej výchovy Katedra vodného hospodárstva krajiny Katedra zdravotného a environmentálneho inžinierstva Ústav súdneho znalectva Akreditované študijné programy (Bc. štúdium) Civil Engineering Geodézia a kartografia Inžinierske konštrukcie a dopravné stavby Krajinárstvo a krajinné plánovanie Matematicko-počítačové modelovanie - https://www.math.sk/mpm/ Pozemné stavby a architektúra Technológie a manažérstvo stavieb Vodné stavby a vodné hospodárstvo Kontakt : Stavebná fakulta STU v Bratislave : Radlinského 11 : 810 05 Bratislava : Slovensko
Vzdelanie  Slovenská technická univerzita, materiálovotechnologická fakulta v Trnave.
Vysoká škola DTI (v rokoch 20062016 Dubnický technologický inštitút v Dubnici nad Váhom ) je súkromná vysoká škola, ktorá pôsobí na základe uznesenia vlády SR č. 200 zo dňa 1. marca 2006. Poskytuje vysokoškolské vzdelanie v bakalárskych a magisterských študijných programoch formou denného a externého štúdia a má certifikát ISO 9001. 13. mája 2022 sa vymenovaním prezidentkou Zuzanou Čaputovou rektorom stal Tomáš Lengyelfalusy.
Poslanie V harmónii s definovaným poslaním Slovenskej technickej univerzity aktívne prispievať ako univerzitná fakulta k jeho naplneniu v rámci stanovených kompetencií v akreditovaných oblastiach výučby, vedy a výskumu, s prioritou na materiálové vedy a výrobné technológie: ponúkať a realizovať univerzitný systém vzdelávania vo všetkých troch stupňoch v akreditovaných študijných programoch šíriť, prehlbovať a rozvíjať poznanie nástrojmi vedy a výskumu zabezpečiť prenos výsledkov vedy a výskumu do procesu vzdelávania zabezpečiť transfer výsledkov vedy a výskumu do podnikateľskej praxe chrániť výsledky svojho výskumu začleniť sa do univerzitného systému celoživotného vzdelávania podieľať sa na dlhodobo udržateľnom rozvoji spoločnosti všetkými svojimi aktivitami, ale hlavne rozvíjaním harmonickej osobnosti študenta v kontexte ideálov humanizmu a demokracie.
Nová budova univerzity Nová budova univerzity alt=Vojenský historický archív Trnava Trnavská univerzita v Trnave (spočiatku Trnavská univerzita so sídlom v Trnave ) je verejná vysoká škola univerzitného typu. Vznikla obnovením historickej Trnavskej univerzity 25. marca 1992 zákonom SNR č. 191/1992. Trnavská univerzita sa hlási k princípom Veľkej Charty európskych univerzít, ktorá definuje základné princípy, ktorými by sa univerzity po celom svete mali riadiť. Sú to najmä ich úplná nezávislosť od politickej a ekonomickej moci, sloboda uskutočňovať výskum a sloboda vyučovať. V roku 2021 sa k aktuálnemu zneniu Magny Charty Universitatum 2020 pripojila aj Trnavská univerzita v Trnave. Trnavská univerzita obhajuje kresťanské princípy, chce chrániť morálne a duchovné hodnoty, vychovávať v duchu ekumenizmu, spolupracovať s univerzitami, výskumnými a vedeckými ústavmi na Slovensku a v zahraničí. V súčasnosti je jej rektorom literárny vedec prof. René Bílik.
História  Materiálovotechnologická fakulta bola zriadená nariadením vlády s účinnosťou od 1. 1. 1986 pod pôvodným názvom Strojárskotechnologická fakulta so sídlom v Trnave . Aj keď rokom vzniku fakulty je uvedený dátum, jej história je omnoho staršia a úzko súvisí s činnosťou technologických smerov strojárskej výroby, ktorých základy boli položené na bývalom Odbore strojného a elektrotechnického inžinierstva ešte v roku 1942 založením Ústavu mechanickej technológie, ktoré sa ďalej rozvíjali v rámci Strojníckej fakulty SVŠT, v súčasnosti STU. So začiatkom technologických disciplín na SVŠT zostane navždy späté meno nestora mechanických technológií prof. J. Čabelku, špičkového odborníka v oblasti technológie zvárania. Rozvoj týchto technológií gestorovali profesori J. Nebeský a J. Ondra. Zakladateľom štúdia ekonomiky a riadenia strojárskych výrob bol doc. L. Pavelka. Koncom sedemdesiatych a začiatkom osemdesiatych rokov sa rozčleňujú študijné odbory Strojníckej fakulty Slovenskej vysokej školy technickej v Bratislave na konštrukčné a ostatné, medzi ktoré patrili strojárska technológia, materiálové inžinierstvo, ekonomika a riadenie strojárskych výrob, automatizované systémy riadenia výrobných systémov, výrobné systémy s priemyselnými robotmi a manipulátormi. Z týchto študijných odborov sa v roku 1986 vytvorila Strojárskotechnologická fakulta so sídlom v Trnave . Spoločenské zmeny a rozvoj fakulty vyvolal nové potreby a pred fakultu postavil požiadavku zmeniť jej orientáciu na technologickú fakultu na širšej báze. V roku 1991 sa mení názov fakulty na Materiálovotechnologickú fakultu Slovenskej technickej univerzity so sídlom v Trnave . Fakulta sa zamerala na výchovu absolventa univerzitného typu pre širokú oblasť priemyselnej, hlavne strojárskej výroby. Menia sa jej študijné odbory a s nimi pracoviská a katedry fakulty tak, aby sa zabezpečila univerzálnosť vzdelania a aby sa umožnila široká uplatniteľnosť absolventov v praxi. Zvýšený dôraz sa kladie na ich adaptabilnosť a operatívnosť tak, aby sa zvýšilo ich individuálne a spoločenské uplatnenie v prostredí trhovej ekonomiky. Fakulta sa stáva skladbou študijných odborov a zameraní jedinou svojho druhu na Slovensku. V súčasnosti fakulta vychováva odborníkov univerzitného typu vo svojom sídle a na výučbových strediskách Dubnica. V zložitých ekonomických podmienkach sa fakulte darí budovať laboratóriá na úrovni, ktorú vyžaduje univerzitné vzdelávanie. Mnohé úlohy je možné riešiť na unikátnych experimentálnych zariadeniach a systémoch.
Fakulty a pracoviská Slovenská technická univerzita má v súčasnosti 7 fakúlt (a ústav Manažmentu): Stavebná fakulta (SvF) Strojnícka fakulta (SjF) Fakulta elektrotechniky a informatiky (FEI) Fakulta chemickej a potravinárskej technológie (FCHPT) Fakulta architektúry a dizajnu (FAD) Materiálovotechnologická fakulta (MTF) Fakulta informatiky a informačných technológií (FIIT) Univerzitné pracoviská: Rektorát Centrum výpočtovej techniky Archív Vydavateľstvo Inštitút celoživotného vzdelávania Ústav manažmentu (pedagogiciké pracovisko s akreditovanou výúčbou) Know-how centrum: Kancelária pre spoluprácu s praxou, Univerzitný technologický inkubátor Projektové stredisko Univerzitné vedecké parky, Centrá STU pre nanodiagnostiku Poradenské centrum. Účelové a iné zariadenia: VUS Technik, Centrum akademického športu, STU Scientific s.r.o., Európska aliancia pre inovácie, Materská škôlka STUBAčik
Dejiny fakulty Fakulta bola založená spolu s Trnavskou univerzitou zákonom č. 191/1992 Z. z. s účinnosťou od 1. júla 1992 ako jedna z dvoch fakúlt univerzity. Nadväzuje však „na slávnu históriu, hodnoty a odkaz pôvodnej Trnavskej univerzity.“
História Predchodcom Strojníckej fakulty bolo Oddelenie strojného inžinierstva Odboru strojného a elektrotechnického inžinierstva , ktoré boli vytvorené hneď pri vzniku Slovenskej vysokej školy technickej v roku 1940. Na prvých prednáškach sa zúčastňovalo asi 100 študentov slovenskej, českej a aj bulharskej národnosti. Výučba prebiehala v provizórnych priestoroch na Mýtnej ulici. V školskom roku 1942/43 boli menovaní prví profesori: Ján Gonda a Jozef Fischhof, neskôr Jozef Čabelka a Július Nemessányi. Prvým dekanom bol Jozef Fischof. V roku 1947 bola dokončená nová budova na Mýtnej ulici. V roku 1950 bol Odbor premenovaný na Fakultu strojného a elektrotechnického inžinierstva . Táto fakulta sa hneď v nasledujúcom roku 1951 rozdelila a vznikla samostatná Fakulta strojného inžinierstva . Pri vzniku mala 8 katedier. Neskôr sa premenovala na Strojnícku fakultu . V roku 1963 bola dokončená nová budova fakulty na vtedajšom Gottwaldovom námestí , dnes námestí Slobody. Neskôr sa postavili budovy Katedry hydraulických strojov a zariadení na Mýtnej a budova technologických katedier na Pionierskej. V roku 1952 sa fakulta podieľala na založení Vysokej školy technickej v Košiciach. V roku 1986 sa technologické odbory fakulty vyčlenili do samostatnej Strojárskotechnologickej fakulty v Trnave.
Budova Strojníckej fakulty STU v Bratislave (pôvodný názov: Fakulta strojného inžinierstva SVŠT v Bratislave) je sídlo Strojníckej fakulty Slovenskej technickej univerzity na Námestí slobody v Bratislave.
Slovenská technická univerzita v Bratislave ( STU ) so sídlom v Bratislave, do 1. apríla 1991 ako Slovenská vysoká škola technická v Bratislave ( SVŠT ), je technická vysoká škola na Slovensku. STU chce byť modernou, výskumno-vzdelávacou inštitúciou, pričom nadväzuje na odkaz Banskej akadémie v Banskej Štiavnici, kde boli položené základy technického vzdelávania na území Slovenska. STU ponúka technické vzdelávanie a zapája študentov do výskumu v oblasti strojárenstva, elektrotechniky, počítačových vied, stavebníctva, architektúry, chémie, potravinárstva a materiálových technológií. Podľa slovenského hodnotenia fakúlt agentúrou ARRA bola dlhodobo najlepšou slovenskou univerzitou pre chemické technológie, počítačové a technické vedy. Výskumné tímy na škole sa zapájajú do riešenia medzinárodných projektov, ročne riešia asi 500 výskumných projektov financovaných z grantov a stovky projektov zmluvného výskumu pre priemyselnú prax. Absolventi STU patria medzi najžiadanejších a najlepšie odmeňovaných zamestnancov na trhu práce. Ročne študuje na 7 fakultách a univerzitnom ústave manažmentu okolo 17-tisíc študentov. Univerzita poskytuje štúdium v bakalárskom, inžinierskom/magisterskom a doktorandskom stupni štúdia. Ponúka tiež programy celoživotného vzdelávania a MBA štúdium v spolupráci s TU Wien. Univerzita je nositeľom značky kvality ECTS Label a DS (diploma suplement) Label. Za rektora bol 7. septembra 2021 vymenovaný Oliver Moravčík.
Pedagogická fakulta Trnavskej univerzity v Trnave je jedna z piatich fakúlt Trnavskej univerzity. Dekankou je doc. Ing. Viera Peterková, PhD.
Strojnícka fakulta Slovenskej technickej univerzity (skr. SjF STU ) je jedna z fakúlt Slovenskej technickej univerzity v Bratislave. Sídli na Námestí slobody 17 v Bratislave a susedí so Stavebnou fakultou, Fakultou chemickej a potravinárskej technológie a Fakultou architektúry. Ďalšie pracoviská má na Pionierskej, Mýtnej a Vazovovej ulici. Strojnícka fakulta STU v Bratislave , predtým Strojnícka fakulta SVŠT v Bratislave už viac ako sedem desaťročí prináša kvalitnú výučbu strojárskych študijných odborov na Slovensku. Za obdobie svojej existencie si fakulta výrazne upevnila postavenie významnej vedecko-výskumnej inštitúcie doma i v zahraničí. Mnohí z našich úspešných absolventov vďaka štúdiu na Strojárskej fakulte v Bratislave dosiahli významné postavenie vo svetových firmách, akými sú Volkswagen, PSA Peugeot Citroën, Siemens, IBM, BMW, CEO e-Sense Slovakia a ďalšie. Študenti majú možnosť získať sociálne štipendiá (je nárokové a presne dané vyhláškou), prospechové štipendiá (udeľované je podľa študijných výsledkov) a mimoriadne štipendiá (udeľované jednorazovo na základe mimoriadnych študijných výsledkov dekanom fakulty).
25. júna 1991 vyhlásili Chorvátsko a Slovinsko nezávislosť. Chorvátsko zatiaľ len formálne. Nezávislosť Slovinska bola verejne vyhlásené 26. júna večer na Ľubľanskom Námestí republiky. V Slovinsku začala okamžitá realizácia nezávislosti. Jednotky TO mali celkom 16 000 príslušníkov, polícia mala 10 000 príslušníkov. Okamžite boli zriadené hraničné kontroly na slovinsko-chorvátskej hranici.
V noci na 25. júna vydala zväzová vláda pohraničným jednotkám rozkaz zvýšiť bojovú pohotovosť na hraniciach s Rakúskom, Maďarskom a Talianskom. Chorvátsko sľúbilo predsedovi Prezídia SFRJ Markovičovi, že nebude brániť intervencii v Slovinsku.
Dejiny Ich predkovia prišli na dnešné územia v 2. pol. 6. storočia. Ich pôvodné územie pokrývalo aj dnešné východné Rakúsko (až po Dunaj) a ďalšie alpské údolia (tzv. alpskí Slovania). Vo 8. storočí ich územie ovládli Bavori, neskoršie Franská ríša. Archeologickým prejavom Slovincov v 9.-10. storočí bola tzv. karantánska kultúra (köttlašská kultúra). Slovinci boli v priebehu dejín z veľkej časti germanizovaní, zostali len Slovinci v dnešnom Slovinsku a menšiny najmä v Rakúsku a Maďarsku.
Cestovný ruch Piran Rozmanitosť slovinskej prírody predurčuje túto neveľkú krajinu byť turisticky atraktívnou a vyhľadávanou. Na severozápade dominujú Júlske Alpy s vysokohorským rázom, juhozápad je typicky stredomorský, severovýchod sa zvažuje do rovinatej Panónie a juhovýchodu dominujú výbežky Dinárskych vrchov s hornatinami i krasovými planinami. Kultúra a architektúra sa mení podľa historickej prináležitosti, nakoľko Slovinsko tvoria 4 historické kraje (Kraňsko, Korutánsko, Štajersko a Prímorie), charakteristické svojou jedinečnosťou. Neveľká krajina tak má vysoké hory, pohoria i nížiny a nechýba morské pobrežie, jaskyne a krasové územia s hlbokými kaňonmi a divokou, málo poznačenou prírodou. V roku 2018 absolvovali turisti v Slovinsku 15,7 milióna prenocovaní, ktoré vykonalo 5,933 mil. turistov, z toho 4,425 milióna návštevníkov bolo zo zahraničia. Príjem z cestovného ruchu tvorí významnú časť HDP. Medzi najatraktívnejšie ciele turistov patrí Ľubľana, Júlske Alpy s Bledským jazerom a údolím Soča, Triglavský národný park s najvyšším vrchom krajiny, krasová plošina či jaskyňa Postojnska jama. Pobrežiu Jadranského mora dominuje historické gotické mesto Piran, typicky stredomorská Izola či prístavný Koper. Vnútrozemie zaujme kuchyňou, vínom i kúpeľmi a najpopulárnejšími lokalitami sú Maribor, Ptuj, Škofja Loka, Štanjel, Vipavski Križ, Šmartno a iné.
Poloha a rozloha Poloha krajiny v Európe Slovinsko je prímorský štát, nachádzajúci sa v južnej časti strednej Európy na severnej a východnej pologuli. Na juhozápade má prístup k Jadranskému moru, na západe siaha k Alpám a juhovýchodná časť zasahuje do Dinárskych vrchov. Uhlovú vzdialenosť medzi najvýchodnejším a najzápadnejším bodom 3° 13 urazí Slnko pri svojej zdanlivej púti okolo Zeme za približne 13 minút. Krajné body ;Svetové strany najsevernejší bod: Budinci , Občina Šalovci (46°52′37,52″S) najjužnejší bod: Damelj , Občina Črnomelj (45°25′18,34″S) najzápadnejší bod: Breginj , Občina Kobarid (13°23′47,81″V) najvýchodnejší bod: Benica , Občina Lendava (16°36′07,69″V) geografický stred: pri obci Slivna () ;Nadmorská výška najvyšší bod: Triglav () najnižší bod: pobrežie Jadranského mora () výškové rozpätie: 2 864 m priemerná nadm. výška: (niektoré zdroje uvádzajú ) ;Vzdialenosti (vzdušné) najväčšia dĺžka v smere poludníka: najkratšia šírka v smere rovnobežky: najkratšia vzdialenosť k moru: (Jadranské more) Rozloha Rozloha Slovinska predstavuje 20 273 km², čo krajinu radí na 38. miesto v Európe a 150. miesto vo svete. Rozlohou podobný je vo svete štát Salvádor (21 041 km²), v rámci Európy je rozlohou najbližšie Severné Macedónsko (25 713 km²) alebo Čierna Hora (13 812 km²). Súš zaberá 99,3 % rozlohy, čo je 20 151 km², vodné plochy sa rozprestierajú na 0,7 % krajiny, čo je približne 122 km². Z celkovej rozlohy tvorí poľnohospodárska pôda 34 %, lesná pôda a pasienky 63 % a takmer 3 % plochy Slovinska tvorí zástavba. Štátne hranice Slovinsko má spoločné hranice so 4 štátmi: na západe s Talianskom, na severe s Rakúskom, na severovýchode s Maďarskom a na juhovýchode a juhu s Chorvátskom. Celková dĺžka pozemných hraníc je , pobrežná čiara má dĺžku . ;Hranice : : : : Trojmedzné body sú 3: pri meste Kranjska Gora: Taliansko a Rakúsko pri obci Trdkova : Rakúsko a Maďarsko pri obci Benica : Maďarsko a Chorvátsko
Vodstvo  Rieky Slovinsko má približne jadranského pobrežia, no napriek prímorskej polohe patrí až 80 % rozlohy krajiny do úmoria Čierneho mora. Mimo neveľkého územia na západe krajiny odvádzajú vodné toky prebytkovú vodu do prítokov Dunaja. Severom územia preteká rieka Mura (tvorí prirodzenú hranicu s Maďarskom) a Dráva, strednú časť odvodňuje Sáva a južnú Kolpa, ktoré smerujú východným smerom do Chorvátska a k mohutnému Dunaju. V západnej časti dominuje rieka Soča, smerujúca južným smerom cez Taliansko do Jadranu. Riečna sieť Slovinska ;Najdlhšie rieky: Sáva – , povodie 10 872 km² Dráva – , povodie 3 489 km² Savinja – , povodie 1 848 km² Soča – , povodie 1 576 km² Krka – , povodie 2 353 km² Dravinja – , povodie 817 km² Ledava – , povodie 675 km² Pesnica – , povodie 539 km² Idrjica – , povodie 598 km² Ščavnica – , povodie 288 km² Jazerá Bohinjsko jezero Vodné plochy sú zastúpené od jazier lužných lesov v povodí veľkých riek v severovýchodnej časti, cez krasové jazerá až po vysokohorské plesá ľadovcového pôvodu v Júlskych Alpách. Vrátane umelo vytvorených vodných plôch ich je v Slovinsku celkovo 321. Rozlohou najväčšími sú Ptujsko jezero (346 ha) a Bohinjsko jezero (318 ha), hoci v čase záplav je najrozľahlejším Cerknické jezero, dosahujúce dočasne vodnú plochu až 2500 ha. To však v letných na zrážky chudobných mesiacoch takmer vysychá a zaberá len zlomok tejto plochy. Minerálne pramene Krajina je bohatá na termálne pramene a minerálne vody, využívané na pitie i liečebné účely. Najznámejšie sú minerálne pramene Radenci (tzv. Radenska), Rogaška Slatina, Očeslavska Slatina, Ivanjševska Slatina, Kralova Slatina, Slatina v Ravnu a Železova voda pod Olševo. Slovinské termálne vody sú využívané tiež na rehabilitáciu pohybového aparátu, nervového systému a stavov po úrazoch a operáciách pohybového aparátu. Termálne vody sa využívajú aj na športové a rekreačné účely. Najznámejšie termálne pramene sú Laško, Lendava, Moravske Toplice, Dobrna, Čatež, Dolenjske Toplice, Olimia, Ptuj, Radenci, Rogaška, Šmarješke Toplice, Topolšica a Zreče.
Pozri aj  Zoznam miest v Slovinsku
Etymológia Názov Slovinsko znamená „Slovanská krajina“ v slovinčine a iných juhoslovanských jazykoch. Ide teda o príbuzne slovo ako Slavónsko, Slovensko a Slovania. Etymológia samotného Slav zostáva neistá. +Oficiálne názvy Dátum Názov 1945 - 1946 Federálne Slovinsko 1946 - 1963 Slovinská ľudová republika 1963 - 1990 Slovinská socialistická republika 1990 - súčasnosť Slovinská republika
Poloha a rozloha Poloha krajiny v Európe Chorvátsko je prímorský štát, nachádzajúci sa na západnom Balkáne, na rozhraní strednej a južnej Európy na severnej a východnej pologuli. Má tvar písmena „C“, obopínajúceho susednú Bosnu a Hercegovinu. Rozprestiera sa v severojužnom smere od nížin Panónskej panvy cez Dináre až po Jadranské more (najväčšia vzdialenosť je 490 km) a v západovýchodnom smere od Istrie po Dunaj (najväčšia vzdialenosť je 464 km). Ku Chorvátsku prináleží aj 1185 ostrovov v Jadranskom mori s celkovou rozlohou Krajinu tvoria historické oblasti Slavónsko vo východnej časti, Centrálne Chorvátsko s hlavným mestom Záhreb, Istria v západnej časti a pobrežná Dalmácia. Štátne hranice Chorvátsko má spoločné hranice so 6 štátmi: na severozápade so Slovinskom, na severovýchode s Maďarskom, na východe so Srbskom a Bosnou a Hercegovinou a na juhovýchode s Čiernou Horou. S Talianskom má krajina námornú hranicu v Jadranskom mori. Celková dĺžka hraníc je , pričom ich veľkú časť tvoria rieky (Mura, Dráva, Una, Sáva, Dunaj a i.) a horské hrebene. Dĺžka pobrežia pevniny je vzhľadom na veľkú členitosť až 1777 km a pobrežie ostrovov dosahuje ďalších 4058 km. ;Hranice : : : : : Rozloha Rozloha Chorvátska predstavuje 54 542 km², čo krajinu radí na 23. miesto v Európe a 123. miesto vo svete. Rozlohou podobná je susedná Bosna a Hercegovina. K celkovej rozlohe krajiny prináleží aj 31 067 km² vôd Jadranského mora a 1185 ostrovov s celkovou rozlohou Z tohto počtu je 718 ostrovov v konvenčnom zmysle, 389 útesov a 78 rifov. Zo 66 obývaných ostrovov je najväčší a zároveň najľudnatejší Krk (405,7 km² a cca 18 000 obyvateľov), nepatrne menší je Cres (405,2 km² a cca 3200 obyv.) a tretí je Brač (394,5 km² a cca 14 000 obyv.). Krajné body Krajné body Chorvátska Bod Názov Poloha Región Mapa Najsevernejší bod Žabnik Sveti Martin na Muri Medzimurská župa Najjužnejší bod Galijula súostrovie Palagruža Splitsko-dalmatínska župa Mys Oštra polostrov Prevlaka Dubrovnícko-neretvianska župa Najvýchodnejší bod Rađevac Ilok Vukovarsko-sriemska župa Najzápadnejší bod Mys Lako Umag Istria Najvyšší bod Sinjal Dinara Šibenicko-kninská župa Najnižší bod Jadranské more Stredozemné more - Mys Oštra je najjužnejší bod pevninskej časti, Galijula je najjužnejší bod územia. Uhlovú vzdialenosť medzi najvýchodnejším a najzápadnejším bodom 5° 57 urazí Slnko pri svojej zdanlivej púti okolo Zeme za 24 minút.
Chorvátske kráľovstvo (, ) bol stredoveký štátny útvar na Balkáne existujúci v rokoch 924/9251102/1918. Kráľovstvo vzniklo povýšením Chorvátskeho kniežatstva za vlády Tomislava I. Mocenské maximá kráľovstvo následne dosiahlo za vlád Štefana Držislava a Petra Krešimíra IV. Po tom, čo v roku 1091 vymrel chorvátsky kráľovský rod Trpimírovcov sa o moc v krajine snažili uhorskí Arpádovci. Uhorský kráľ Koloman v roku 1097 v bitke pri Petrovej gore porazil zvoleného kráľa Petra Svačića a následne v roku 1102 pripojil Chorvátsko k Uhorsku. Podľa jednej historickej tradície sa tak stalo na základe dohody ( pacta conventa ), iné názory hovoria o anexii územia. Definitívny zánik Chorvátskeho kráľovstva následne prišiel až v roku 1918 spolu so zánikom Rakúsko-Uhorska.
Chorvátsko (), dlhý tvar Chorvátska republika , je juhoeurópsky a stredomorský štát na brehu Jadranského mora. Kedysi patrilo monarchii Habsburgovcov, neskôr tvorilo nesúčasť Juhoslávie. Nezávislosť získalo v roku 1991.
Prvá a druhá svetová vojna right Po rozpade Rakúsko-Uhorska sa Chorvátsko (okrem Istrie, Rijeky a Zadaru – tie pripadli Taliansku) stalo 1. decembra 1918 súčasťou Kráľovstva Srbov, Chorvátov a Slovincov, ktoré sa v roku 1929 premenovalo na Juhosláviu. Počiatočná snaha o zblíženie s Francúzskom a štátmi Malej dohody (Česko-Slovensko, Rumunsko a Juhoslávia) bola v 30. rokoch vystriedaná viazaním sa na nacistické Nemecko, Rumunsko a Bulharsko. Po nástupe protifašistickej vlády v roku 1941 vpadli nemecké vojská do Juhoslávie. Chorvátsko vyhlásilo samostatný štát NDH (Nezavisna država Hrvatska), do ktorého patrilo aj územie Bosny. Na čele tohto nacistického Nezávislého štátu Chorvátsko bol Ante Pavelić, ktorý mal titul vodca (poglavnik). Zvyšok územia Juhoslávie okupovali Nemci, Taliani, Bulhari a Maďari. Mladistvý kráľ ušiel do exilu do Londýna. Jeho prívrženci v krajine spolupracovali s okupantmi. Proti nacistom sa rozvinulo partizánske hnutie odporu, vedené komunistami na čele s Josipom Brozom Titom.
Dôvod V roku 1990 sa po vyhlásení chorvátskej nezávislosti etnické nepokoje len vyostrili. JNA skonfiškovala zbrane chorvátskej Teritoriálnej Obrany ( Teritorijalna obrana – TO ), aby minimalizovali odpor. 17. augusta nepokoje vyústili v otvorenú vzburu chorvátskych Srbov v oblastiach obývaných prevažne Srbmi, hlavne v oblasti Dalmácie, v okolí mesta Knin, oblastí Liky, Kordunu, Banoviny a východného Chorvátska. Ako odpoveď na chorvátsku nezávislosť pod vedením nového chorvátskeho prezidenta Franja Tuđmana Milan Babić, zubár z Kninu, a náčelník Kninskej polície, Milan Martić, založili SAO Krajina, štát vytvorený na oblastiach v Chorvátsku obývanej Srbmi. Začiatkom roka 1991 Chorvátsko nemalo prakticky žiadnu armádu. Jediné, čo predstavovalo brannú moc Chorvátska bola polícia v počte približne 20 000 ľudí. Najsilnejšie zložky polície, stávajúce približne z 3 000 mužov boli rozdelené do 12 bataliónov, pripomínajúcich vojenskú organizáciu. Približne 10 000 mužov bolo rozdelených do 16 bataliónov a 10 čát vyzbrojených ťažšími zbraňami. Plitvické jazerá a ich okolie obývané Srbmi taktiež patrili do SAO Krajina. 28. marca polícia SAO Krajina začala vyzbrojovať civilistov a odstraňovať chorvátske znaky z administratívnych budov v národnom parku Plitvické jazerá. Srbské jednotky, ktoré kontrolovali Plitvické jazerá boli v zložení približne 100 mužov. Oblasť bola len riedko obývaná. Stala sa však strategickým miestom, pretože komunikácie, prechádzajúce cez túto oblasť, spájali oblasti Lika a Banovina, ktoré boli taktiež obývané Srbmi.
Obyvateľstvo Podľa sčítania ľudu z roku 2001 v Chorvátsku žije 4 437 460 obyvateľov, z toho je 2 301 560 žien a 2 135 900 mužov. Priemerný vek je 39,3 (muži 37,5, ženy 41,0). Priemerná dĺžka života je 75 rokov, gramotných je 98.5% obyvateľov. Priemerný ročný prírastok obyvateľstva: 0,40 % v roku 1992 (z 0,82 % v r. 1948). Národnostné zloženie vpravo V roku 2001: Chorváti 89,63 % Srbi 4,54 % Bosniaci 0,47 % Taliani 0,44 % Maďari 0,37 % Albánci 0,34 % Slovinci 0,30 % Česi 0,24 % Rusi 0.1 % Náboženské zloženie Rímskokatolícka cirkev 86,83 % Pravoslávna cirkev 4,40 % Moslimovia 1,30 %
Územnosprávne rozdelenie Chorvátsko je územno-správne rozdelené do 21 žúp („županija“), vrátane samostatného územia hlavného mesta Záhreb. Každá župa má svoj vlastný snem ( županijska skupština ), ktorý volí vládu župy (župana a max. 12 podžupanov), schvaľuje ročný rozpočet, rozhoduje o majetku župy a podobne. Chorvátske župy Chorvátske župy Chorvátsko sa delí na týchto 20 žúp: Bjelovarsko-bilogorská župa Brodsko-posávska župa Dubrovnícko-neretvianska župa Istrijská župa Karlovecká župa Koprivnicko-križevatská župa Krapinsko-zagorská župa Licko-senjská župa Medzimurská župa Osijecko-baranjská župa Požecko-slavónska župa Prímorsko-gorskokotarská župa Sisacko-moslavinská župa Splitsko-dalmatínska župa Šibenicko-kninská župa Varaždínska župa Viroviticko-podrávska župa Vukovarsko-sriemska župa Zadarská župa Záhrebská župa Hlavné mesto Záhreb Najväčšie mestá Chorvátska ZagrebZáhreb SplitSplit RijekaRijeka OsijekOsijek Poradie Mesto Župa Počet obyv. ZadarZadar PulaPula Slavonski BrodSlavonski Brod VinkovciVinkovci 1 Záhreb Záhreb 688 163 2 Split Splitsko-dalmatínska župa 167 121 3 Rijeka Prímorsko-gorskokotarská župa 128 314 4 Osijek Osijecko-baranjská župa 83 104 5 Zadar Zadarská župa 71 471 6 Pula Istrijská župa 57 460 7 Slavonski Brod Brodsko-posávska župa 53 531 8 Karlovac Karlovecká župa 46 833 9 Varaždin Varaždínska župa 38 839 10 Šibenik Šibenicko-kninská župa 34 302 11 Sisak Sisacko-moslavinská župa 33 332 12 Vinkovci Vukovarsko-sriemska župa 32 032 13 Velika Gorica Záhrebská župa 31 553 14 Dubrovnik Dubrovnícko-neretvianska župa 28 434 15 Bjelovar Bjelovarsko-bilogorská župa 27 024 16 Vukovar Vukovarsko-sriemska župa 26 486 17 Koprivnica Koprivnicko-križevatská župa 23 955 18 Solin Splitsko-dalmatínska župa 20 212 19 Zaprešić Záhrebská župa 19 644 20 Požega Požecko-slavónska župa 19 506
Dejiny Štát vznikol v októbri 1929 premenovaním Kráľovstva Srbov, Chorvátov a Slovincov, ktoré vzniklo na konci roka 1918 v súvislosti s rozpadom Rakúsko-Uhorska. Na jeho čele stál rod Karađorđevićovcov. K premenovaniu došlo pár mesiacov po tom, ako kráľ v dôsledku národnostných nepokojov zrušil ústavu, rozpustil parlament, vyhlásil diktatúru a zmenil územnosprávne členenie z dovtedajších 32 oblastí na 9 bánovín. Na jeseň 1931 bola prijatá nová ústava, boli znovu vypísané voľby a obnovený parlament, ale postavenie panovníka zostalo silné a boli zakázané národné politické strany. Členenie na bánoviny bolo ponechané. V roku 1934 chorvátsky radikál spáchal atentát na juhoslovanského kráľa Alexandra I. v Marseille. V nasledujúcich rokoch (1934 - 1941) nedospelého nového kráľa Petra II. zastupovala regentská rada. V rokoch 1935 až 1939 stál na čele juhoslovanskej vlády Milan Stojadinović, ktorý sa pokúšal o zblíženie s veľmocami Osi a zaviedol autoritatívnu vládu. Stojadinovićov nástupca Dragiš Cvetković sa dohodol s Chorvátmi a poskytol im v rámci Juhoslávie autonómiu, teda špeciálne postavenie. Prejavilo sa to aj na administratívnom členení: dovtedajšia Sávska bánovina a Prímorská bánovina (a niektoré ďalšie menšie susediace územia obývané prevažne Chorvátmi) boli zlúčené do jednej bánoviny nazvanej Chorvátska bánovina (veľmi približne na území dnešného Chorvátska). Po vypuknutí druhej svetovej vojny sa štát stal obeťou agresie Nemecka a Talianska. 17. apríla Juhoslávia kapitulovala, jej územie bolo rozdelené medzi Nemecko, Taliansko, Maďarsko a Bulharsko, pričom Chorvátsko dostalo formálnu nezávislosť pod kontrolou Nemecka.