TUKE-KEMT/reranking-skquad huggingface dataset:
Dejiny Staršie osídlenie v chotári obce potvrdzujú archeolgické nálezy sídlisk z neolitnej volútovej kultúry, eneolitnej s kanelovanou keramikou, maďarovskej kultúry zo staršej doby bronzovej, žiarových hrobov z halštatskej doby, sídlisk z laténskej, rímsko-barbarskej a slovanskej po dobu veľkomoravskú. Prvá písomná zmienka o obci (Chatka) je z roku 1386. Patrila kláštoru paulínov v Máriacsaláde , časť obce benediktískemu opátstvu v Čajakove. Po zrušení paulínskej rehole pripadla správe verejných základín. Obyvatelia sa zoberali hlavne poľnohospodárstvom a vinohradníctvom, za prvej ČSR pracovali ako robotníci na veľkostatkoch a zaoberali sa aj košikárstvom a tkáčstvom. V rokoch 1938-45 obec pripojili k Maďarsku. V roku 1947 presídlili časť maďarského obyvateľstva do Maďarska. Miestna časť Gen (Guen, Gen) sa písomne uvádza v roku 1247, osada patrila prepoštsvu v Šahách, rodine Hunt-Poznanovcov , neskôr kláštoru v Máriacsaláde.
Doprava Do obce vedie cesta z 2 dedín: Bešeňov Radava - cesta je v zime neudržiavaná Železničné spojenie do obce nevedie. Autobusy Autobusové spojenie je do miest: Nové Zámky Šurany Veľké Lovce majú 4 autobusové zastávky (v smere do obce): Veľké Lovce, RD (Roľnícke družštvo) Veľké Lovce, osada (dolná zastávka) Veľké Lovce, nám. (centrum, obecný úrad, kostol) Veľké Lovce, Jednota (horná zastávka) Vlaky Najbližšsie vlakové spojenia je v Radave (5 km), v Podhájskej (8 km) - smer Banská Bystrica a Bratislava, potom v Šuranoch (15 km) a Nových Zámkoch (20 km – najlepšie).
Polohopis Obec Malé Ozorovce leží východne od krajského mesta, južne od známeho Dargovského priesmyku, na západnom okraji Východoslovenskej nížiny. Zo západu okolie obce ohraničuje pahorkatina juhovýchodných výbežkov Slanských vrchov. Cez obec preteká Močiarny potok. Do obce je prístup štátnou cestou č. 3653 po odbočení v meste Sečovce (z hlavného ťahu Košice – Michalovce, cesta I. triedy 19, E50) smerom na Slanec a Košice, cesta II. triedy č. 552. Ulice Celková dĺžka ciest v obci je 4,07 km. Obcou vedie aj cesta III. triedy č. 3653. Jarková, dĺžka 650 m Slnečná, dĺžka 290 m Cintorínska, dĺžka 650 m Hlavná, dĺžka 850 m Družstevná, dĺžka 180 m Orechová, dĺžka 450 m Poľná, dĺžka 300 m Lesná, dĺžka 700 m
Historická zástavba Po roku 1785 mali Šváby dva rady domov ulice, ktorá sa tiahla samostatne od potoka „Kapusni jarek“ po údolíčko s potôčikom „Teľov“. Na východnej strane bolo ulice 21 domov. Na južnej strane bolo ulice 27 domov. Z historického pohľadu je to kolonizácia, novej ulice, ktorú osídlili v 18. storočí prisťahovalci z Nemecka, predovšetkým z Durínska, Alsaska a Pruska. K osídleniu kolonistami došlo na základe plánu cisára Jozefa II., ktorý navštívil Prešov a solivarské bane v roku 1770. Nemci prišli do Prešova za prácou, zamestnali sa v Solivaroch a venovali sa obchodu. Novú ulicu začali stavať v roku 1781 a dokončili ju za päť rokov. Dostala názov po panovníkovi Jozefstrase, až neskôr ju premenovali na Švábsku. Takmer navlas rovnaké domčeky osídlilo okolo 50 nemeckých rodín, ktorých členovia obohatili svojimi zvykmi hlavne obyvateľov susedného Solivaru, Hanisky, Guĺvasa (Dulová Ves), Boltoka, Prešova, Šalgovíka, Teriakoviec a Haršagu (Záborske). Neskôr k obci pribúdali ďalšie časti „Žeľare“ – ulička k cintorínu dnes „Urxová“, kde stojí zopár domov zo severnej strany väčšina z nich bola postavena v období búrania „Švabov“, Zadná ulica (dnes nazývaná „Chalupkova“, predtým na Kapuśńicoch). Od miesta bývalej zvonice sa východným smerom tiahla ulica dnes nazývaná Royova, predtým kolo zvonici. Pod cintorínom vznikla samostatna ulička dnes nazvaná Soľná spájajúca Urxovu , Pioniersku a Važeckú . V procese búrania vznikli a zahustili sa ďalšie ulice. Zrejme najstarší nezbúraný objekt je tzv. Labudov dom (v časti Žeľare, dnes Pionierska č. 6), z prelomu 19. a 20. storočia, rozdelený na obytnú a dielenskú časť, v ktorej vykonával výrobu a opravu obuvi pán Labuda , neskôr v tom dome žili iní ľudia, a krátku dobu v ňom bolo prevádzkované aj pohostinstvo. Na juh od spojnice ulíc Pionierska a Soľná , vo vzdialenosti cca , na poľnohospodárskej plošine Kastosere, sa nachádza triangulačný bod Kastosevy
Dejiny Prvú písomnú zmienku o obci Čakanovce poznáme z roku 1276. Vtedy sa spomína spolu s Bidovcami a Svinicou. Poznáme aj záznam z roku 1282, kde sa uvádza veľká cesta, ktorá tu vedie. V tom čase už teda Čakanovce boli veľkou vyvinutou dedinou. V roku 1293 držal Svinicu a Bidovce muž menom Peter, zvaný Peteuch, syn Petra zo Svinice. Podľa vyjadrenie historika Branislava Varsika musel v tom čase držať aj Čakanovce, pretože patrili do Svinického panstva. Po smrti Peteuchovho syna Jána, dala kráľovná Alžbeta svinické panstvo päťkostolnému biskupovi Valentínovi, čím sa stal držiteľom aj Čakanoviec. Valentín však v roku 1390 vymenil svoje panstvo s kráľom, a ten dal ešte v tom istom roku Svinické panstvo Mikulášovi z Perína. Podľa portálneho súpisu Abovskej stolice z roku 1427 bolo v Čakanovciach 20 port. Porta je brána, vedúca na hospodársky dvor, ktorou môže prejsť voz. Ide teda o určité hospodárske sídlo. Na jednu portu sa počíta minimálne 5 ľudí, čiže v roku 1427 žilo v Čakanovciach minimálne sto ľudí, čo nie je na vtedajšie pomery málo. V rokoch 1420 a 1431 boli páni z Perína znovu potvrdení v držbe Čakanoviec. Nasledujúce storočie však prinieslo takmer vyľudnenie obce. V roku 1552 sa tu nachádzali iba dve porty, ktoré patrili Štefanovi z Lučenca. Podľa desiatkového súpisu z roku 1565 žilo v Čakanovciach 8 sedliakov a 6 želiarov, čiže 14 poddaných, pričom desiati z nich mali osobné mená slovenského pôvodu. Dvaja mali osobné mená maďarského pôvodu a u dvoch sa pôvod mená nedá určiť. Dedina bola teda obývaná prevažne Slovákmi. Keď sa v tejto oblasti v druhej polovici 16. storočia rozšírila medzi Slovákmi Lutherova reformácia, pôsobili tu slovenskí farári. Napríklad v roku 1597 to bol rankovský farár Jozef Madera, ktorý filiálne pôsobil aj pre Čakanovce. Pochádzal z Trenčína. V roku 1598 tu bol farárom Albert Patecký. Zo zachovaných mien farárov, ktorý slúžili aj v Čakanovciach ešte poznáme Václava Bohemusa (1590) a Alberta Bohemusa (1598 až 1599). Táto oblasť ležala na rečovej hranici, kde sa miešali dve protestantské vierovyznania - slovenskí evanjelici a maďarskí reformovaní. Podľa konskripcie cirkví a farárov z roku 1746 boli Čakanovce slovenská dedina. V tom čase tu bolo 16 rímskych katolíkov, 8 gréckych katolíkov, 39 luteránov, 3 kalvíni a 34 detí. Dovedna tu teda v roku 1746 žilo presne 100 ľudí. Lexikón z roku 1773 uvádza, že v Čakanovciach ako reč prevládala slovenčina. Údaje z roku 1851 rovnako uvádzajú Čakanovce ako slovenskú dedinu. V tom čase tu žilo 60 rímskych katolíkov, 31 gréckych katolíkov, 275 luteránov, 3 kalvíni a 5 Židia. Celkovo teda 374 obyvateľov.
Dejiny<ref>[http://www.obeczupcany.sk/obec-1/historia-obce/ Dejiny obce]</ref> Hoci prvá písomná zmienka o obci pochádza z roku 1248, lokalita bola osídlená už v 11. storočí. Poloha na ceste od Šarišského hradu na Spiš znamenala čulý obchod už v 13. storočí, kedy celé okolie spravoval neďaleký hrad, v tom čase vo vlastníctve uhorských kráľov. Murovaný kostol bez veže, zasvätený Jánovi Evangelistovi, stál v obci už v roku 1438, súčasný, zasvätený Nanebovzatej Panne Márii je z obdobia okolo roku 1635. V 15. a 16. storočí už Župčany vlastnil rod Šošovcov zo Solivaru, no obdobie poznamenal postupný úpadok. Koncom 16. storočia bola v obci okrem kostola a fary už aj škola a na jej čele bol richtár, menovaný zemepánom. Po zrušení poddanských povinností v roku 1848 sa začali vytvárať sedliacke hospodárstva, ktorých bolo v Župčanoch 22.
Dejiny Prvá písomná zmienka pochádza zo začiatku 14. storočia, aj keď dedina bola založená okolo 11. – 12. storočia, keď tu vznikla osada ruských strážcov dôležitej cesty z údolia Torysy cez Slanské vrchy až do Zemplína. V tom čase bolo obyvateľstvo slovanské, ale nie ruské. Obyvatelia pochádzali zo západoeurópskej vetvy a boli to priami predchodcovia Slovákov. Najstaršia zmienka o kostole a fare je približne z rokov 13321335, kedy farár vyberal pápežské desiatky.
Dejiny Skároš, ktorý sa nachádza asi 20 km južne od Košíc bezprostredne pri maďarskej hranici, je veľmi stará dedina. Spomína sa už v roku 1270 pri opise hraníc panstva hradu Füzér ako zem Skároš. Zmienka vznikla na základe opisu hraníc panstva patriaceho pod hrad, pretože zem Skároš sa nachádzala na hranici a patrila už Mikulášovi, synovi Abu. Tento pochádzal z tzv. nádoštskej vetvy rodu Aba. Druhú písomnú zmienku poznáme z roku 1327, keď sa Skároš uvádza pri opise zeme Kalša, s ktorou tiež susedil. Zmienka hovorí o zemi Zkarus. Dedina Skároš je v údolí pod Slanskými vrchmi. Toto územie boli osídlené a kultivované už v 13. storočí. Po smrti Dominika, syna Lacka a vnuka spomenutého Mikuláša, syna Abu, rod vymrel po meči, pretože Dominik nemal syna. Vtedy kráľ Karol v roku 1335 daroval nádoštské panstvo palatínovi Drugethovi. V zápise, ktorý vymenúva dediny patriace pod toto panstvo sa spomína aj Skároš. Podľa zápisu z roku 1387 vieme, že v Skároši už stál kostol. V roku 1415 však už Skároš patril bánovi Petrovi a jeho bratovi Štefanovi, ktorých rod sa označoval ako Zudar z Olnódu. Im dedina patrila aj za portálneho súpisu v roku 1427, kedy tam bolo 15 port. V tom čase sa nespočítavalo obyvateľstvo, ale tzv. porty. Porta je brána vedúca do hospodárskej usadlosti, ktorou môže prejsť voz ťahaný koňmi. Ak vezmeme do úvahy, že v jednej takejto usadlosti bolo so služobníctvom minimálne sedem ľudí, potom v roku 1427 mal Skároš minimálne 105 obyvateľov, čiže to bola na tie časy naozaj veľká dedina.
Dejiny Obec sa spomína v roku 1363, v minulosti sa tu spracúvala dubová kôra pre garbiarov z Liptova. Nad obcou sa vypína Šášovský hrad. Spomína sa v roku 1253, od roku 1330 kráľovský hrad, ktorý slúžil ako ochranné stanovisko na križovatke obchodných ciest. V roku 1667 bol spustošený vojskami a od 18. storočia chátra. Šášovské Podhradie je od roku 1971 súčasťou mesta Žiar nad Hronom. Premáva sem linka č. 4 miestnej MHD.
Dejiny Obec Šalgovce patrí medzi najstaršie dediny v okrese Topoľčany. V Roku 1258 sa spomína ako Swk, altera Swk Sclavorum. Písomná zmienka o obci je z roku 1275. V tom čase bola známa pod názvom Tót Sook alebo Suuk. Do 15. storočia patrilo osídlenie Nitrianskemu hradu. Od roku 1434 na tomto území sídlila zemianska rodina Sókyovcov. Turci tu v 16. storočí podnikali mnohé lúpežné nájazdy. V roku 1599 bola obec úplne vyplienená Turkami, ktorým pomáhali i Tatári. Obec sa z tejto nepriaznivej situácie spamätávala veľmi ťažko. Prispeli k tomu i epidémie a chudoba. Do obce neskôr prichádza rodina Cséryovcov a v 18. storočí panstvo získava rodina Sándorovcov. Poľnohospodárstvo, vinohradníctvo, a tkáčstvo prispelo k rozvoju obce. O rozvoji svedčí i barokovo-klasicistický kaštiel, ktorý pochádza z roku 1760. V roku 1773 sa meno objavuje i slovenskej podobe Salgowce (Šalgowik, Šalgowce). Na začiatku 19. storočia sa na tomto území nachádzala židovská synagóga a židovský cintorín. Obyvatelia boli prevažne katolíckeho vierovyznania a zaoberali sa výrobou vína. K Sándorovcom, v tom čase, pribudla zemianska rodina Thúrczyovcov. 1. svetová vojna sa nepriaznivo odrazila i na živote tunajších obyvateľov. Odpor proti nepriateľovi sa prejavil ničením majetkov, ktoré patrili Židom, obchodníkom a krčmárom. Aj po vzniku Prvej česko-slovenskej republiky časť obyvateľstva pracovala na miestnom veľkostatku a časť odchádzala za prácou do Nemecka, Rakúska i Francúzska. Na začiatku 2. svetovej vojny narukovali slobodní a bezdetní muži, ktorí vykonávali vojenskú službu. Roľníci odvádzali dávky štátu, ale svoje výrobky predávali nadhodnotene, z čoho niektorí zbohatli. V lesoch sa nachádzali partizánske oddiely, ktoré obyvateľstvo zásobovalo potravinami. Našli sa i takí, ktorí obyvateľstvo obťažovali, ale k oddielom nepatrili. V Šalgovciach prebehla počas 2. svetovej vojny nemecká razia. Nemci vtrhli do dediny a hľadali partizánov. Chlapci podliehajúci vojenskej službe sa rozbehli do lesov, kde už boli nemeckí vojaci a dvoch z nich zastrelili. Ostatných mužov odvliekli do školy, kde ich len legitimovali a tým sa razia skončila. Front nemeckých línií sa cez dedinu rýchlo prehnal a nezanechal väčšie škody. Príchod Červenej armády obyvatelia privítali a so skončením vojny (9. mája 1945) sa vrátili i narukovaní vojaci. Zo Šalgoviec zahynul počas 2. svetovej vojny jeden.
Levice-Lewentz,1611 Levický hrad (-normovaný názov) alebo Levice tvoria zakonzervované zrúcaniny gotického hradu nachádzajúce sa neďaleko centra okresného mesta Levice v Nitrianskom kraji.
Dejiny Výhodná poloha spôsobila, že obec bola osídlená už v neolite. V obci bolo objavené sídlisko a pohrebisko z veľkomoravskej doby. Významná obec s mýtom sa prvýkrát spomína v r. 1075. Vďaka ideálnej polohe sa stal pôvodný zemný hrad čoskoro župným sídlom. Za vlády Dionýza táboril pri hrade Tekov kráľ Štefan. Koncom 13. stor. bol pánom hradu Matúš Čák Trenčiansky. Kráľ Karol Róbert pripojil v r. 1321 hrad Tekov k Leviciam. Obec bola na Vianoce roku 1945 čiastočne vypálená nemeckými vojakmi. Zhorelo 8 domov.
Šarovce je obec na Slovensku v okrese Levice.
Hrady Medzi zachovalé hrady alebo ich časti patria: Levický hrad (dnes je v ňom Tekovské múzeum) Hronský Beňadik (zachovaný Benediktínsky opevnený kláštor, národná kultúrna pamiatka) Šášovský hrad
Dejiny Hrad vznikol v druhej polovici 13. storočia s cieľom brániť južný prístup k stredoslovenským banským mestám. Za miesto jeho výstavby bola zvolená skalná vyvýšenina obklopená močaristým územím. Na jej najvyššom mieste postavili gotický hrad, ktorý sa stal súčasťou panstva Matúša Čáka Trenčianskeho, neskôr sa stal hradom kráľovským. V roku 1388 sa dostal do majetku rodu Levickovcov. V roku 1434 hrad zachvátil požiar; vzápätí bol opäť postavený. V roku 1529 pripadol korune a patril tekovským županom. Po smrti župana Gabriela Levického sa hrad dostal do držby známeho lúpežného šľachtica Melchiora Balašu. Jeho výčiny mali za následok obliehanie hradu cisárskym vojskom, výsledkom ktorého bola kapitulácia hradnej posádky a poprava časti jej príslušníkov priamo pod hradnými múrmi. Po vymretí rodu Levickovcov v roku 1553 opäť hrad pripadol kráľovi, ktorý hrad začlenil do sústavy protitureckých pevností. V ďalších obdobiach sa na hrade vystriedalo viacero majiteľov - Dobóovci (František sa v roku 1574 stal tekovským županom), Koloničovci, Čákyovci a Esterháziovci. V polovici 16. storočia hrad opravovali a v roku 1571 pristavali na dolnom nádvorí renesančný kaštieľ s nárožnými baštami. Aj v prvej polovici 17. storočia sa hradné opevnenie zdokonaľovalo (po roku 1635 vonkajšie opevnenie naviazali na mestské hradby, od ktorých hrad oddelili priekopou). Na opevňovacích prácach sa podľa snemovných uznesení podieľali aj poddaní severných stolíc (Oravy a Liptova). Do histórie hradu zasiahli turecké vojenské akcie. Prvý raz sa Turci pod jeho hradbami objavili už v roku 1544; pri ďalšom obliehaní v roku 1663 hrad dobyli. O rok ich však z Levíc vytlačili v známej bitke pri Leviciach a znovu hrad dôkladne opevnili pod dozorom vtedajšieho slávneho vojenského veliteľa L. de Souches. Po požiari mesta v roku 1696 ťažko poškodený hrad začali demolovať. V roku 1699 hrad opustila vojenská posádka, čím hrad prišiel o obranných charakter. Vojská Františka II. Rákociho ho však ešte v rokoch 1702 - 1709 držali, no pred odchodom dokončili jeho likvidáciu. Časť budov (bašta a kaštieľ) ostali zachované a tie po roku 1710 opravili.
Sazdice sú obec na Slovensku v okrese Levice. Najvýznamnejšou pamiatkou obce je gotický kostol sv. Mikuláša s freskovou výmaľbou.
Centrum Centrom Tekovskej župy do r. 1321 bol Tekovský hrad () postavený v 11. storočí, zničený v 14. storočí, dnes súčasť obce Starý Tekov; neskôr Levický hrad a Levice, od r. 1580 Topoľčianky a od konca 18. storočia Zlaté Moravce.
Šurianky sú obec na západnom Slovensku. Ležia v Nitrianskom samosprávnom kraji, konkrétne v severnej časti okresu Nitra približne 15 km severne od krajského mesta Nitra. Susedia s deviatimi obcami (Hruboňovo, Výčapy-Opatovce, Ľudovítová, Čakajovce, Zbehy, Čab, Nové Sady, Malé Zálužie). Počet obyvateľov je 606 (2016), čo radí Šurianky medzi stredne veľké obce. Prvá písomná zmienka o obci pochádza z roku 1265. Šurianky sú súčasťou OZ MAS Mikroregión Radošinka.
Obyvateľstvo V roku 2000 žilo v obci 1 223 obyvateľov, ktorí bývali v 274 domoch. Pri poslednom sčítaní ľudu, v roku 1991, sa v obci nachádzalo celkom 1 155 obyvateľov. Prevažná väčšina obyvateľov hovorí šarišským dialektom. Konfesne je obec jednotná, v roku 1998 sa 1 005 obyvateľov hlásilo k rímskokatolíckej cirkvi, 5 ku gréckokatolíckej, 1 k evanjelickej a 143 k inej alebo ku žiadnej. V obci sa nachádza rímskokatolícka fara a kostol svätého Antona Opáta, na staršom cintoríne sa nachádza lokalita zaniknutého románskeho kostola.
Poloha Katastrálne územie Košaroviec bolo do roku 1996 súčasťou okresu Vranov. Dňom 24. júla 1996 nadobudol platnosť zákon, podľa ktorého patrí obec už do okresu Humenné. Košarovce ležia v severovýchodnej časti východného Slovenska a v severozápadnej časti okresu Humenné, v doline rieky Oľky. Obec má atraktívnu polohu- od známej rekreačnej oblasti Vodárenskej nádrže Domaša ju delí iba vzdialenosť , pričom susedí s katastrálnymi územiami obcí Nižná Sitnica, Jankovce,Lukačovce,Girovce,Holčíkovce,Rafajovcea Ďapalovce.
Dejiny<ref>[http://www.sutovce.ocu.sk/index.php?ids=5 História obce]</ref> Šútovce sú starou zemianskou osadou z 12. storočia. Súčasná obec vznikla až v roku 1922 spojením samostatných osád - Horných a Dolných Šútoviec. Horné Šútovce sú písomne doložené v roku 1310, kedy boli majetkom rodu Diviackovcov. Neskôr ich vlastnili Rudnayovci, Ujfalusiovci a napokon známy rod Pálfyovcov. V roku 1675 žilo v osade 96 obyvateľov v 14 poddanských a 2 želiarskych rodinách. O storočie neskôr, v roku 1778 už mali Horné Šútovce 220 obyvateľov, ktorí sa živili najmä poľnohospodárstvom, ovocinárstvom a nádenníctvom. Písomné pramene dokladajú existenciu osady Dolné Šútovce až v 16. storočí, no jej vznik sa predpokladá o dve storočia skôr. Osada mala v roku 1675 spolu 77 obyvateľov v 9 poddanských a 1 želiarskej rodine. Rovnako ako obyvatelia susednej osady, aj dolnošútovčania sa živili najmä poľnohospodárstvom a nádenníctvom. Po spojení osád bol po II. svetovej vojne vybudovaný verejný vodovod a od roku 1954 bola zavedená pravidelná autobusová linka, ktorá zjednodušila dopravu obyvateľov za prácou. V roku 1960 bola dokončená elektrifikácia obce a bol otvorený miestny lom.
Spomínaná prvá hodnoverná písomná zmienka o obci z roku 1245 sa vzťahuje na Veľké Šarovce, v chotári ktorých vznikli Malé Šarovce, písomne doložené v roku 1272 pod názvom Saroy. Boli to stáročia samostatné obce od ich administratívneho zlúčenia v roku 1943. O tom, že Veľké Šarovce jestvovali dávno pred rokom 1245, svedčí skutočnosť, že už v roku 1266 bol kostol a dva mlyny. V roku 1506 patrila obec panstvu Levíc, neskôr časť rodine Révayovcov, Benickým, Hunyadyovcov. V 18. storočí bola obec známa chovom koní. Obyvatelia ryžovali v Hrone zlato. Malé šarovce patrili ostrihomskému arcibiskupstvu. Obec v minulom storočí trikrát vyhorela, v roku 1856 skoro úplne.
Zacharovce sú obec na Slovensku v okrese Rimavská Sobota.
Galéria Súbor:Zacharovce - pohľad na obec (1).jpg|Celkový pohľad na obec Súbor:Zacharovce - námestie (1).jpg|Pohľad na obec smerom od kostola Súbor:Zacharovce - pamätník.jpg|Pamätník príchodu Slovákov z Matry Súbor:Zacharovce - fara.jpg|Objekt bývalej fary Súbor:Zacharovce - Obecný úrad.jpg|Obecný úrad
Sušany sú obec na Slovensku v okrese Poltár.
Dejiny Najstaršia písomná zmienka pochádza z roku 1332, hoci sa v obci nachádza kostol sv. Panny Márie z 13. storočia. Miestny cirkevný zbor sa pripadol k reformácii v r. 1643, ale už v r. 1674 bol rekatolizovaný. Dedina spadala pod pálfyovské panstvo a vyvíjala sa ako poddanská obec. Dlho ju tvorili dve osady – severnejší Hasvár (Egyházfa) a južnejší Malý Šúr (Pénteksúr). V Hasvári (názov je od vodený od nemeckého názvu Gaswar) sa nachádzal aj kostol, kým v Malom Šúri sa nachádzal len trojičný stĺp. V roku 1910 mal Hasvár 316, Malý Šúr 161 obyvateľov prevažne maďarskej národnosti. V r. 1919 – 20 sa stali súčasťou Československa, po Viedenskej arbitráži v r. 1938 pripadli hortyovskému Maďarsku. Keďže dediny ležali v tesnej blízkosti, boli v r.1943 zlúčené pod spoločným názvom Egyházfa. Po r.1945 sa používal názov Hasvár, ale tento názov pomenúval len časť obce a navyše je nemeckého pôvodu, preto sa od r. 1948 používa nový názov Kostolná pri Dunaji. Napriek spojeniu sa Malý Šúr stavebne dodnes nespojil s Kostolnou (Hasvárom) a oddeľuje ho úzky pás poľa.
Poloha Tesáre sú obec na Slovensku v okrese Topoľčany, v Nitrianskom kraji. Obec leží v severozápadnej časti Nitrianskej sprašovej pahorkatiny pri juhovýchodnom úpätí Považského Inovca na hornom toku Zľavského potoka.
Polohopis Zemianske Sady patria do Trnavského kraja, nachádzajú sa v severnej časti okresu Galanta. Poloha obce je 15 km od Serede asi 14 km od Hlohovca. Približne rovnakú vzdialenosť má do Galanty, Trnavy aj Nitry ( 25 - 30 km ).
Polohopis Záhorce ležia vo východnej časti Ipeľskej kotliny v doline Krtíša na pravom brehu rieky Ipeľ. V súčasnosti obec Záhorce zahrňuje do svojho územného členenia aj dve bývalé samostatné obce Selešťany a Podlužany.
Dejiny Prvýkrát sa obec spomína v roku 1252, v darovacej listine kráľa Belu IV. V roku 1326 sa dostala do majetku Bratislavskej kapituly. Obec má svoj erb, ktorý bol vyhotovený na základe pečatidla z roku 1740. Na erbe v červenom štíte nad zelenou, trávnatými trsmi porastenou pažiťou je strieborné črieslo a lemeš. Počas celej existencie obce boli jej obyvatelia poľnohospodári, preto je logické, že symboly poľnohospodárstva zobrazili aj vo svojej obecnej pečati. Rímskokatolícky kostol bol postavený v roku 1833, vtedy to bola malá kaplnka. V roku 1955 ju rozšírili do dnešnej podoby. V obci sú dva cintoríny, nakoľko obe obce (Tureň a Zonc) mali svoj vlastný cintorín. Zvonicu postavili v roku 1883. Ďalšími stavbami sú: základná škola postavená na začiatku 20. storočia. Vyučovanie sa začalo v roku 1926. Dovtedy deti chodili do školy do susedného mesta Senec. Budova materskej školy bola dokončená v roku 1984. Najdôležitejšie stavby, ako most, školu, zvonicu a kostol boli postavené na spoločnej hranici, aby patrili obom obciam. V obci nie je okrem zvonice žiadna historická pamiatka. Kedysi tu vraj bol kaštieľ s rybníkom, ale niet po nich už ani stopy a žiadne dokumenty sa o ňom nenašli. Verejný vodovod bol dokončený v roku 1986, plynofikácia prebehla v roku 1998.
Geografická charakteristika Nové Sady ležia na západnom Slovensku, v severozápadnej časti Nitrianskeho kraja. Obec sa rozkladá po obidvoch stranách potoka Radošinka, na jeho strednom toku, medzi krajským mestom Nitra, Hlohovcom, Piešťanmi a Topoľčanmi v jednom z početných údolí, ktoré sa tiahnu severojužným smerom približne od Topoľčian po Hlohovec. Na severozápade nad Radošinou sa nachádza Považský Inovec, juhovýchodne pohorie Tribeč a Zobor. Územie obce má rozlohu 1 747 ha. V horninovej skladbe územia obce dominujú úrodné spraše a sprašové hliny ležiace na starších horninách. Tie spolu s nížinno-pahorkatinným reliéfom a teplou, mierne suchou klímou predurčili využitie zeme na intenzívnu poľnohospodársku výrobu. Tá je zameraná najmä na chov dobytka a ošípaných, pestovanie obilnín a cukrovej repy. Tradičnými kultúrami boli vinič a konope, rozšírené ešte v počiatkoch spoločného hospodárenia v polovici minulého storočia.
Chránené územia Takmer celá táto časť Malých Karpát je súčasťou Chránenej krajinnej oblasti Malé Karpaty, vyňatá je len menšia juhozápadná časť v okolí Sološnice. Osobitne chránenými územiami sú národná prírodná rezervácia Roštún a Záruby, prírodná rezervácia Vysoká, Klokoč, Čierna skala a Skalné okno a prírodná pamiatka Deravá skala a Čertov žľab.
Miestne časti Po 1. svetovej vojne bola obec rozdelená na tri miestne časti: od kostola smerom k Pezinku: Domovina stredná časť obce: Dedina od Notárskeho úradu smerom do Senca: Balkán
Košarovce sú obec na Slovensku v okrese Humenné, v Prešovskom kraji.
Administratívne členenie  Do okresu Šahy v roku 1919 patrili obce : Demändice (tiež Demanová) Dvorníky, časť obce Hontianske Tesáre Ďudince Hidvég Hokovce (tiež Hochovce) Hrkovce Chorváty (tiež Horváty), časť obce Tupá Lišov Maďarovce, časť obce Santovka Medovarce Merovce (časť mesta Dudince) Kostolné Moravce, časť obce Hontianske Moravce Opatové Moravce (tiež Čierne Moravce), časť obce Hontianske Moravce Pereslany, časť mesta Šahy Plášťovce Dolné Rikynčice Horné Rikynčice Santov Sazdice Dolné Semerovce Horné Semerovce Slatina Súdovce Ipolské Šiahy Dolné Šipice Horné Šipice Šudince (tiež Sudince) Dolné Terany Horné Terany Tesáre (tiež Tesáry) Tešmák Tompa Dolné Túrovce Horné Túrovce Stredné Túrovce Viška (tiež Viškovce) Uvedené sú dobové názvy obcí.
Pozri aj  Zoznam kultúrnych pamiatok v obci Dolné Orešany
Hrubý Šúr (v období 19201927 Šúr , ) je obec na Slovensku v okrese Senec. Hrubý Šúr leží v prostredí Podunajskej nížiny, východne od Bratislavy a južne od okresného mesta Senec. Obec sa rozprestiera na nízkom priečnom vale Malého Dunaja v nadmorskej výške medzi Čiernou vodou a Malým Dunajom, na štátnej ceste druhej triedy SenecŠamorín a na rozhraní okresov Galanta, Senec a Dunajská Streda. Katastrálne územie obce s rozlohou tvorí lužná rovina a lužné pôdy miestami so štrkovým a pieskovým podkladom. Venuje sa tu pestovaniu poľnohospodárskych plodín, tak zeleniny, ako aj ovocia. V okolí obce, najmä pri Malom Dunaji a jeho ramene, sú lesy, kde žije divá zver, hlavne srnky, bažanty, zajace, divé kačice. Archeologické nálezy v katastrálnom území a okolitých lokalitách dokazujú prítomnosť človeka už od mladšej kamennej doby. Priamy doklad o osídlení chotára obce pochádza zo 7. storočia. Pri hlbokej orbe v lokalite Csandal boli roku 1952 objavené ľudské kosti a rôzne dobové zbrane. Ďalšou lokalitou je Kerektó, kde sa našlo pohrebisko z 8.11. storočia. V obci je rímskokatolícka kaplnka Najsvätejšej Trojice z roku 1970.
Azda najvýraznejšie stopy tu zanechal ľud tzv. maďarovskej kultúry, jednej z najvýznamnejších civilizácií domáceho prostredia tých čias (asi 1700 - 1500 pred Kr.) Na počiatku strednej doby bronzovej prispeli k zmenám kultúrneho výrazu cudzie vplyvy z Potisia a z dolného Dunaja. K pamiatkam tých čias patria dve bronzové dýky nájdené v kultúrnych jamách. Mladšia doba bronzová (prvá pol. 12. stor. pred Kr.) je spätá s čakanskou kultúrou (nazvanou podľa náleziska mohyly vojenského náčelníka v Čake). Medzi pamiatkami vyniká bohatý súbor keramiky zámerne uložený v jame na sídlisku. Dobu bronzovú uzatvára velatická kultúra(12. - 11. stor. pred Kr.) V staršej dobe železnej (od konca 9. do polovice 5. storočia pred Kr.) došlo k dočasnému úbytku osídlenia. Ani vtedy však kataster obce Šarovce nezostal bez života. Po slabších stopách kalendeberskej kultúry tu okolo polovice 6. storočia pred Kr., alebo krátko potom vznikla menšia osada. V jej materiálnom odkaze vidno vplyv lesostepy východnej Európy.
Dejiny V chotári obce sa našli archeologické nálezy z bronzovej doby, nížinné sídlisko, ako aj bohatý stredoveký materiál, hlavne keramika zo sivého a bieleho materiálu. Prvá písomná zmienka o obci (Rop) je z roku 1299. Na konci 16. storočia ju Turci vypálili a obnovená bola až v 17. storočí. Obec bola v minulosti aj napriek vybudovaniu ochranného valu okolo rieky Ipeľ niekoľkokrát zaplavená.
Dejiny Prvá písomná zmienka o usadlosti je z roku 1248, kedy sa spomína ako súčasť panstva hradu Šariš. Pravdepodobne z dvoch usadlostí Nyars a Ardo vznikla postupne obec Ňaršany (1427 Nyars a Ardo – dve usadlosti, 1428 Ardo-Nyars, 1466 Nyarsardo, 1773 Narssany, 1920 Ňaršany, 1948 Ražňany).
Dejiny Archeologické nálezy objavené v chotári obce svedčia o osídlení tohto územia už v neolite. Po dobe halštatskej sa osídlenie prerušilo až do stredoveku. Prvá písomná zmienka o obci je z roku 1399, čo však neznamená, že pôvod obce sa hlási až na koniec 14. storočia. Pôvodným vlastníkom obce bol István Szalonnai, po ňom Bebekovci, od 17.storočia Andrássyovci a Eszterházyovci. Od roku 1938 do roku 1945 obec patrila Maďarsku. Obyvatelia sa živili poľnohospodárstvom a chovom dobytka. Baňa na olovo nedosiahla očakávaný úspech, pre obec užitočnejšia bola ťažba červeného mramoru.
Polohopis  Časti obce Obec vznikla spojením pôvodných obcí Veľké Šúrovce, Valtov Šúr, Varov Šúr a Zemianske Šúrovce. Názvy častí Valtov Šúr a Varov Šúr sa neoficiálne používajú dodnes. Vodné toky Približne 1 km na východ od obce preteká rieka Váh.
Geologická poloha Obec Malý Šariš leží v Šarišskej vrchovine, v doline Šarišského potoka. Stred obce má nadmorskú výšku 280 metrov nad morom. Povrch územia tvorí centrálno-karpatský flyš s hnedozemnými pôdami. História obce Územie obce ľudia obývali už v neskorej dobe kamennej a na začiatku doby bronzovej. Svedčia o tom nálezy (aj keď sa žiada priznať, že len ojedinelé) – a to mohyly východoslovenskej mohylovej kultúry. Ľud tejto kultúry, zaoberajúci sa pastierstvom, bol pravdepodobne bez stáleho sídla. Pastieri sa so svojimi stádami pohybovali po tiahlych hrebeňoch pozdĺž východoslovenských riek, kde aj stavali svojim mŕtvym mohyly. Pri odvodzovaní názvu dediny pramene nie sú jednotné. V uhorských písomnostiach z 13. – 14. storočia sa názov Šariš vyskytuje striedavo pod názvami Saros a Sarus. Obidva názvy sú pravdepodobne úpravami staršieho slovanského názvu Šariš – vyskytujúceho sa v listine poľského pôvodu – Sarus ako jeho latinizovaný tvar, Saros maďarizovaný tvar (v zmysle blatný). Tejto obci dal meno najmä „materský“ Veľký Šariš. Predpokladá sa, že s pribúdaním obyvateľstva v podhradí a rozširovaním obhospodarovanej pôdy vzniklo nové sídlisko s rozlišujúcim prívlastkom Malý, ktorý je uvádzaný v maďarčine, nemčine, latinčine alebo v slovenčine: (r. 1248 Kis Sarus, r. 1465 Kyssaros, r. 1600 Kys Saaros, r. 1773 Mali Sariss, r. 1850 Klein – Scharosch, r. 1869 Kis – Sáros, od r. 1921 Malý Šariš). Šport Futbalový klub Šľachtiteľ Malý Šariš (FK MŠ) Hospodárstvo , infraštruktúra a práce Výskumno - šľachtiteľská stanica Malý Šariš Logistické Centrum Malý Šariš Mäsovýroba Šagat MED-ART S.R.O Agrolent S.R.O OÚ Materská škola
Osídlenie Rovinaté územie patrí medzi stredne husto osídlené oblasti a okrem mesta Sobrance v strednej časti sa tu nachádzajú najmä menšie obce.
Dátum slávnostného otvorenia štadiónu bol 24. september 1957. Pre túto udalosť bol zostavený špeciálny výbor, ktorého úlohou bolo zorganizovať slávnostný ceremoniál. Výbor pozostával z dvoch zodpovedných ľudí, Aleixa Buxeresa (vzťahy s verejnosťou) a Nicolau Casausa (organizácia). Člen Kráľovskej španielskej akadémie José María de Cossío v mestskej sieni, Salón de las Crónicas, v sobotu 21. septembra formálne otvoril slávnosti pri príležitosti otvorenia nového štadióna. Počas tohto víkendu sa odohralo niekoľko medzinárodných zápasov na štadióne Les Corts a na Palacio Municipal de Deportes za účasti mnohých športových klubov. Tieto dni vošli do histórie klubu a pri tejto príležitosti bola skomponovaná nová hymna klubu, ktorej slová napísal Josep Badia na hudbu Adolfa Cabané.
Štadióny Guaynabo Parque Summit Hills Parque Villa Nevarez Kapacita: 2 000 Kapacita: 2 000 Otvorený: ? Otvorený: ?
Štadión Camp Nou, rok 2005 Domovským štadiónom Futbol Club Barcelona je Camp Nou. Bol vybudovaný klubom, slávnostne otvorený dňa 24. septembra 1957 a má kapacitu 99,786 miest, všetkých na sedenie. Rozloha hracej plochy je 105x68 metrov a patri medzi najväčšie v európe. Európskou futbalovou asociáciou (UEFA) je zaradený do kategórie päťhviezdičkových štadiónov, čo umožňuje, aby sa na ňom organizovali zápasy finále Ligy majstrov UEFA, Superpohára UEFA a finále Pohára UEFA. Súčasťou štadióna Camp Nou je aj múzeum FC Barcelona. Rezervné tímy FC Barcelona hrajú svoje zápasy na Miniestadi, ktorý bol otvorený 23. septembra 1982. Miniestadi je tiež zvyčajné miesto pre klubové prezidentské voľby. Pred Camp Nou klub používal päť rôznych štadiónov. V roku 1899 to bol štadión Velódromo de la Bonanova, v rokoch 1899 a 1900 štadión Casanova, neskôr v období rokov 1901 až 1905 klub hrával svoje zápasy na štadióne Horta a od roku 1905 do roku 1909 na štadióne Muntaner, v rokoch 1909 až 1922 to bol štadión Carrer Indústria, nazývaný tiež La Escopidora a v rokoch 1922 až 1957 štadión Les Corts , ktorý bol pôvodne postavený s kapacitou 25 000 miest a v priebehu rokov rozšírený na 60 000. S týmto štadiónom je spojená etymológia slova culés , čo znamená zadky , ako sú nazývaný fanúšikovia Barcelony. Na štadióne totiž chýbali sedadlá, tak diváci sedeli na betónovom plote a ľudia prechádzajúci okolo štadióna potom videli namiesto ľudí iba zadky , culés .
Tribúny Štadión je od roku 1994 podľa Taylorovej správy zrekonštruovaný tak, že všetky miesta sú na sedenie. Pozostáva zo štyroch tribún a dvoch rohových výplňových sekcií v severovýchodnom a juhozápadnom rohu. Tribúny na tomto štadióne sú: Bramall Lane Stand The Tony Currie Stand The Kop Stand John Street Stand
Plavecký štadión Štadión, ktorý sa začal plánovať už od roku 1938, bol otvorený v roku 1966 pri príležitosti organizovania Stredoamerických a karibských hier 1966. Jeho cena bola takmer 1 milión $. Pre účely Panamerických hier 1979 musel prejsť rekonštrukciou, ktorá stála 3,8 milióna $, pričom kapacita tribún vzrástla na 10 000 miest. V roku 1992 bol kvôli zlému naprojektovaniu, zlému umiestneniu, administratívnym problémom a zlej údržbe zatvorený a v roku 1997 riadenou implóziu zničený. San Juan Piscina Olimpica del Escambrón Kapacita: 10 000 Otvorená: 1966
Arény Pasay Manila Mall of Asia Arena Ninoy Aquino Stadium 240px 240px Kapacita: 20 000 Kapacita: 6 000 Otvorený: 2012 Otvorený: 1989
Štadióny Auckland Wellington Christchurch Dunedin Rotorua Napier Eden Park Athletic Park Lancaster Park Carisbrook International Stadium McLean Park 125px 125px 125px 125px 125px 125px Kapacita: 45 472 Kapacita: 39 000 Kapacita: 36 500 Kapacita: 35 000 Kapacita: 35 000 Kapacita: 30 000 Otvorený: 1900 Otvorený: Otvorený: 1881 Otvorený: 1883 Otvorený: 1911 Otvorený: 1911 Hamilton Invercagill Palmerston North Brisbane Sydney Rugby Park Rugby Park Stadium Showgrounds Oval Ballymore Stadium Concord Oval 125px 125px 125px 125px Kapacita: 30 000 Kapacita: 17 000 Kapacita: 20 000 Kapacita: 24 000 Kapacita: 20 000 Otvorený: 1925 Otvorený: 1886 Otvorený: Otvorený: 1966 Otvorený: 1985
Kapacita štadióna Štadión bol postavený v roku 1931 z kapacitou 35 616 divákov. Štadión bol postavený na anglický štýl so štyrmi tribúnami: Charles Paret : 8 541 miest Jean Snella : 8 767 miest Pierre Faurand : 7 993 miest z toho 1 200 V.I.P. miest Henri Point : 10 315 miest, z toho 1 200 pre hostí Štadión bol dvakrát renovovaný. Prvýkrát v roku 1984 kvôli Ligy majstrov a v roku 1998 kvôli Majstrovstvám sveta vo futbale. Rozširovanie štadiónu: 1 800 (1931) 5 000 (1935) 15 000 (1938) 25 000 (1957) 39 570 (1968) 48 274 (1984) 35 616 (1998) 42 000 (2015)
Štadióny  St. John’s Jack Byrne Arena Mount Pearl Glacier Kapacita: 1 000 Kapacita: 1 004 Otvorený: 2008 Otvorený:
Nelson Mandela Bay Stadium je jedným z futbalových štadiónov v Južnej Afrike, na ktorom sa hrali Majstrovstvá sveta vo futbale 2010. Štadión bol špeciálne vybudovaný pre tieto Majstrovstvá sveta. Jeho pýchou je strešná konštrukcia a nádherný výhľad na jazero North End. Na štadióne sa hrali zápasy v skupine a osemfinále, jedno štvrťfinálové stretnutie a 10. júla 2010 zápas o tretie miesto medzi Uruguajom a Nemeckom.
MS vo futbale 1950 Na Majstrovstvách sveta 1950 sa tu odohralo 8 zápasov. V skupine 1 sa odohrali 2 zápasy, v skupine 2 3 zápasy, vo finálovom kole 2 zápasy a finále. Priemerne prišlo na jeden zápas 104 619 fanúšikov z celkových 836 954. Najviac v histórii štadióna prišlo až na finále 199 954 divákov, v zápase medzi domácimi Brazílčanmi a neskoršími majstrami sveta Uruguajčanmi.
Architektmi štadióna boli Francesc Mitjans Miró, bratranec prezidenta Miró-Sans, a Josep Soteras Mauri v spolupráci s Lorenzom García Barbónom. Viac ako o rok neskôr 11. júla 1955, klub poveril výstavbou firmu INGAR SA, ktorá odhadla projekt na 66 620 000 pesiet, s tvrdením, že za 18 mesiacov ho postaví. Cena výstavby štadióna nakoniec prevýšila pôvodný odhad a vyšplhala sa na 288 miliónov pesiet. Bola pokrytá hypotekárnym úverom (100 miliónov pesiet) a krátkodobými pôžičkami (60 miliónov pesiet). Síce to umožnilo vybudovanie nového štadióna, ale klub sa zároveň na dlhé obdobie zadĺžil.
Estádio do Maracanã (ofic. Estádio Jornalista Mário Filho ) alebo známy aj pod názvom Maracanã je štadión v meste Rio de Janeiro. Je to najväčší štadión v Brazílii a 22. na svete. Bol postavený na príležitosť majstrovstiev sveta vo futbale v roku 1950. Konali sa tu aj Majstrovstvá sveta vo futbale 2014, a hlavne finále. Po postavení štadióna bola kapacita 210 000 miest, ale postupne sa kapacita znižovala na terajších 88 992 miest, z bezpečnostných dôvodov. Hrávajú tu štyri kluby: Botafogo, Flamengo, Fluminense a Vasco da Gama.
Plavecký štadión Barcelona Piscines Bernat Picornell 250px Kapacita: 4 500 Otvorený: 1970
Pozri aj  olympijský štadión
Estádio Municipal de Aveiro je futbalový štadión v portugalskom meste Aveiro. Leží na kraji Aveira v pokojnej lokalite okolo ktorej má vyrásť športový park s viacúčelovou halou, plaveckým bazénom a golfovým rezortom. Bol postavený ako jeden zo štadiónov pre futbalové majstrovstvá Európy 2004. Štadión má kapacitu 30 498 sediacich divákov a zaujme svojim pastelovým vzhľadom ako zvonku, tak zvnútra. Štadión je domáci pre futbalový klub SC Beira-Mar. Štadión, ktorého konštrukcia sa začala stavať 6. júna roku 2001, stál celkom 62 miliónov eur.
Green Point Stadium (doslova štadión na zelenej vyhliadke ) bol futbalový štadión v Kapskom Meste Južnej Afrike. Green Point štadión mal kapacitu 18 000 sedadiel. Využíval sa predovšetkým na futbalové zápasy, bol domovským štadiónom klubov Santos Football Club a Ajax Cape Town. Okrem toho hostil hudobné koncerty, vrátane Michaela Jacksona, U2, Metallicy, Paula Simona, Robbieho Williamsa, Coca Cola Colab Massive Mix a úvodný koncert série charitatívnych koncertov 46664, organizovanej Nelsonom Mandelom v prospech obetí AIDS. Štadión bol v roku 2007 zbúraný a pre potreby majstrovstiev sveta 2010 bol v Kapskom meste postavený Cape Town Stadium s kapacitou 70 000 divákov.
Štadión Rio de Janeiro Parque Aquático Júlio Delamare 190px Kapacita: 2 888 Výstavba: 1978
Štadión Panama City Estadio Rod Carew 220px Kapacita: 27 000 Otvorený: 1999
Medzinárodné zápasy Bramall Lane bol pravidelne využívaný na medzinárodné zápasy pred výstavbou národného štadióna v Londýne. 14. októbra 1878 sa na Bramall Lane odohral vôbec prvý futbalový zápas na svete s umelým osvetlením za účasti viac ako 20 000 divákov. Zápas Anglicka so Škótskom 10. marca 1883 bol prvým zápasom medzi týmito dvoma krajinami mimo Londýna a Glasgowa. Bramall Lane je po Racecourse Ground vo Wrexhame druhým najstarším futbalovým štadiónom na svete, ktorý je stále schopný organizovať medzinárodné zápasy.
Štadión Haag Kyocera Stadion 250px Kapacita: 15 000 Otvorený: 2007
Camp Nou (katalánsky: „nový štadión“, hovorí sa mu tiež často Nou Camp) je futbalový štadión v španielskej Barcelone, domáci štadión klubu FC Barcelona. Bol dokončený v roku 1957 a jeho terajšia kapacita 99 354 divákov, redukovaná na 96 336 divákov počas zápasov organizovaných UEFA, ho činí najväčším futbalovým štadiónom Európy a jedenástym najväčším na svete podľa kapacity. Až do roku 2000 bol jeho názov Estadi del FC Barcelona (v preklade Štadión FC Barcelona), hlasovaním členov oficiálneho klubu fanúšikov bol však premenovaný na často používaný názov Camp Nou Camp Nou má rozmery 210x85m
Dean Court je futbalový štadión nachádzajúci sa v štvrti Kings Park v Bournemouthe a je domovom futbalového klubu Bournemouth. Štadión má kapacitu 11 364 miest.
Štadióny Dňa 14. júna 2018 oznámil podpredseda CBF Fernando Sarney, že sa bude hrať v piatich mestách: Salvádor, Rio de Janeiro, São Paulo, Belo Horizonte a Porto Alegre, v piatich mestách, na šiestich štadiónoch. Rio de Janeiro São Paulo Estádio do Maracanã Estádio do Morumbi Arena Corinthians Kapacita: 74 738 Kapacita: 67 428 Kapacitay: 49 205 200x200bod 200x200bod 200x200bod Belo Horizonte Porto Alegre Salvador Estádio Mineirão Arena do Grêmio Itaipava Arena Fonte Nova Kapacita: 58 170 Kapacita: 55 662 Kapacita: 51 900 200x200bod 200x200bod 200x200bod
Plavecký štadión Santo Domingo Parque Acuático Centro Olimpico J. P. Duarte 240px Kapacita: 4 000 Otvorený: 1974
Free State Stadium (doslova: štadión slobodného štátu ) je štadión v Bloemfonteine v Južnej Afrike, na ktorom sa hrali Majstrovstvá sveta vo futbale 2010. V roku 2009 bol prebudovaný pre Pohár konfederácie, kedy USA prekvapivo porazili úradujúcich majstrov Európy - Španielov. Štadión ma kapacitu 45 000 sedadiel. V priebehu MS vo futbale sa tu plánovali hrať zápasy v skupine a osemfinálové zápasy.
Štadión Lima Campo de Hockey Kapacita: 2 000 Otvorený: 2019
Štadióny + Ouagadougou Bobo-Dioulasso Stade du 4 Août Stade Municipal Stade Municipal Kapacita: 40 000 Kapacita: 30 000 Kapacita: 30 000 250px 250px
Estadio Santiago Bernabéu je futbalový štadión, ktorý sa nachádza v Madride v Španielsku. Je domácim štadiónom klubu Real Madrid. Práce na výstavbe štadióna začali 22. októbra 1944. 14. decembra 1947 bol slávnostne otvorený. Od svojho otvorenia až do roku 1955 niesol názov Estadio Chamartín . Názov Estadio Santiago Bernabéu nesie od januára 1955 a svoje pomenovanie dostal podľa mena klubového prezidenta Santiaga Bernabéua. Futbalová asociácia UEFA ocenila štadión piatimi hviezdami pri príležitosti 60. výročia jeho existencie. Počas svojej existencie sa jeho kapacita viackrát menila. Najvyššiu kapacitu dosiahol v roku 1953, a to 120 000 divákov. Od tohto roku prebehlo z dôvodu modernizácie viacero rekonštrukcií štadióna. Barnabéu patrí k najprestížnejším štadiónom na svete. Trikrát sa tu odohralo finále európskeho pohára (v rokoch 1957, 1969 a 1980) a v roku 2010 sa tu odohralo finále Ligy majstrov. V roku 1964 sa tu odohral finálový zápas Majstrovstiev Európy a v roku 1982 finále Majstrovstiev sveta.
Štadión Lima Campo de Béisbol 250px Kapacita: 3 000 Otvorený: 2019
História Prvý Stade Louis II bol postavený v roku 1939 ako domovský stánok AS Monaca. Nový štadión bol postavený v osemdesiatych rokoch 20. storočia blízko starého štadióna, ďalej od mora. Bol otvorený 11. mája 1985. Dnes má kapacitu až 18 500 čo je na 32 000 obyvateľstvo Monaka príliš veľa. Zmestí sa tu 60% obyvateľov. Pod celým ihriskom sa nachádza veľké podzemné parkovisko. Štadión je pomenovaný po Ľudovít II., kvôli tomu, že panoval pri stavaní originálu.
Štadión  Názov : Major Antônio Couto Pereira Kapacita : 37,182 Mesto : Curitiba, Paraná
Olympijský štadión v Barcelone XXV. letné olympijské hry sa konali od 25. júla do 9. augusta 1992 v Barcelone, v Španielsku. Barcelona získala právo usporiadať olympiádu v roku 1986, keď v treťom kole hlasovania predbehla Paríž, Brisbane a Belehrad.
San Mamés Barria ( slovensky : Nový San Mamés) je dočasný názov pre nový plánovaný futbalový štadión v Bilbau, Baskicko, Španielsko. Tento štadión má byť novým domovom futbalového klubu Athletic Club a má nahradiť súčasný štadión San Mamés. Projekt na výstavbu tohto štadióna bol schválený v marci 2006. Po siahodlhých rokovaniach so samosprávou mesta sa jeho výstavba má začať v apríli 2010. Od sezóny 2014/2015 by mal hrať Athletic Club svoje zápasy na tomto päť hviezdičkový štadióne s kapacitou 58-tisíc divákov vybudovanom za 240 miliónov eur. Nový štadión bude postavený hneď vedľa súčasného štadiónu San Mamés na pozemku, ktorý bol do roku 2003 vo vlastníctve Bilbao International Trade Fair. Najprv budú vybudované trištvrtiny tohto štadióna, na ktorom sa začnú potom hrať zápasy, následne bude starý štadión zbúraný a nový sa dobuduje. Výstavbe nového štadióna ustúpi aj časť areálu Baskickej univerzity v susedstve.
Tímy Tím Štadión Kapacita Alavés Mendizorrotza 19 840 Athletic Bilbao San Mamés 53 000 Atlético Madrid Wanda Metropolitano 68 000 Barcelona Camp Nou 99 354 Celta Vigo Abanca-Balaídos 29 000 Eibar Ipurua 7 083 Espanyol RCDE Stadium 40 000 Getafe Coliseum Alfonso Pérez 17 000 Granada Nuevo Estadio de Los Cármenes 19 336 Leganés Butarque 12 450 Levante Ciutat de València 26 354 Mallorca Son Moix 23 142 Osasuna El Sadar 18 570 Real Betis Benito Villamarín 60 721 Real Madrid Santiago Bernabéu 81 044 Real Sociedad Anoeta 39 500 Sevilla Ramón Sánchez Pizjuán 43 883 Valencia Mestalla 55 000 Valladolid José Zorrilla 28 012 Villarreal Estadio de la Cerámica 24 890 }
Tímy v sezóne 2012/2013 Tím Štadión Kapacita Athletic Bilbao San Mamés 39 750 Atlético Madrid Vicente Calderón 54 851 Barcelona Camp Nou 99 354 Real Betis Benito Villamarín 52 745 Celta Vigo Balaídos 31 800 Deportivo La Coruña Riazor 34 600 Espanyol RCDE Stadium 40 500 Getafe Coliseum Alfonso Pérez 17 700 Granada Nuevo Los Cármenes 22 524 Levante Ciutat de València 25 534 Málaga La Rosaleda Stadium 28 963 Mallorca Iberostar 23 142 Osasuna El Sadar 19 553 Rayo Vallecano Campo de Vallecas 15 489 Real Madrid Santiago Bernabéu 85 454 Real Sociedad Anoeta 32 076 Sevilla Ramón Sánchez Pizjuán 45 500 Valencia Mestalla 55 000 Valladolid José Zorrilla 26 512 Zaragoza La Romareda 34 596
Estadio San Mamés ( slovensky : štadión San Mamés) je futbalový štadión v Bilbau, Baskicko, Španielsko. Tento štadión je domovským stánkom Athletic Club , ktorý má prezývku Los leones de San Mamés-Bilboko leoiak ( slovensky : Levy zo San Mamés - Baskické levy). Táto prezývka je odvodená od udalosti, ktorá sa spája s kostolom San Mamés ( slovensky : Svätý Mamés) blízko, ktorého bol postavený štadión klubu. Podľa legendy bol raný kresťan, ktorý sa volal Mamés, hodený Rimanmi levom, ktoré ho odmietli zožrať. Mamés bol neskôr vyhlásený za svätého. Štadión Athletica nesie rovnaké meno ako blízky kostol, San Mamés, ale je tiež nazývaný La Catedral ( slovensky : Katedrála).
Šport Barcelona hostila Letné olympijské hry v roku 1992 a tiež sa tu hrali aj zápasy Majstrovstiev sveta vo futbale v roku 1982. Mesto je známe aj skrz jedného z najväčších futbalových klubov v Európe FC Barcelona, päťnásobného víťaza Ligy majstrov. Ďalším prvoligovým klubom sídliacim v tomto meste je RCD Espanyol. Od roku 1953 sa tu každoročne koná tenisový turnaj Torneo Godó; ktorý je súčasťou Série ATP.
Tribúny Na štadióne sa nachádzajú štyri tribúny: Trent End Brian Clough Stand Bridgford Stand Peter Taylor Stand (niekedy označovaný aj ako Main Stand)
Camp Nou (katalánsky: „nový štadión“, hovorí sa mu tiež často Nou Camp ) je futbalový štadión v španielskej Barcelone, domáci štadión klubu FC Barcelona. Bol dokončený v roku 1957 a jeho terajšia kapacita 99 354 divákov, redukovaná na 96 336 divákov počas zápasov organizovaných UEFA, ho činí najväčším futbalovým štadiónom Európy a jedenástym najväčším na svete podľa kapacity. Až do roku 2000 bol jeho názov Estadi del FC Barcelona (v preklade Štadión FC Barcelona), hlasovaním členov oficiálneho klubu fanúšikov bol však premenovaný na často používaný názov Camp Nou Camp Nou má rozmery 210x85m
Štadión Denver Dick s Sporting Goods Park 250px Kapacita: 18 000
Štadióny Tým Štadióny Kapacita Manchester United Old Trafford 76,212 Arsenal Emirates Stadium 60,355 Newcastle United St James Park 52,387 Manchester City City of Manchester Stadium 48,000 Liverpool Anfield 45,362 Aston Villa Villa Park 42,553 Chelsea Stamford Bridge 42,360 Everton Goodison Park 40,569 Tottenham Hotspur White Hart Lane 36,240 West Ham United Boleyn Ground 35,146 Middlesbrough Riverside Stadium 35,049 Sheffield United Bramall Lane 32,609 Blackburn Rovers Ewood Park 31,367 Bolton Wanderers Reebok Stadium 28,723 Charlton Athletic The Valley 27,111 Wigan Athletic JJB Stadium 25,138 Fulham Craven Cottage 24,600 Reading Madejski Stadium 24,250 Portsmouth Fratton Park 20,220 Watford Vicarage Road 19,920
Súbor:Cape Cod Landsat 7.jpg|náhľad|vpravo|Pohľad na mys Cod z vesmíru (jún 2002) Cape Cod (doslova Mys Cod ) je pobrežný pás a mys v najvýchodnejšej časti štátu Massachusetts v Spojených štátoch.
Cape Point. Vrch na horizonte cez False Bay je Cape Hangklip Cape Point je najjuhovýchodnejší bod Kapského polostrova a Afriky. Mapa ukazuje Kapský polostrov, pozíciu Mysu Dobrej nádeje a Cape Point. Pohľad na Cape Point. Mys Dobrej nádeje je za fotografom.
Nasa môže byť: rod rastliny, pozri Nasa (rastlina) iný názov kolumbijského kmeňa Paezovia vrch v severnom Švédsku, pozri Nasa (vrch) strieborná baňa v tomto vrchu, pozri Nasa (baňa) NASA môže byť: National Aeronautics and Space Administration National Auto Sport Association North American Saxophone Alliance
Poloha Mercuer má rozlohu . Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Poloha Mercy má rozlohu . Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Poloha Entrages má rozlohu . Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Poloha Cambon má rozlohu . Najvyšší bod je položený a najnižší bod .