Charakteristika francúzskeho práva v období pred rokom 1789 V rámci charakteristiky predrevolučného práva Francúzska sa možno sústrediť na charakterizovanie prameňov práva materiálnych aj formálnych. Materiálne pramene práva sa v teórii označujú aj ako pramene tvorby práva a ide v podstate o politické, ekonomické, sociálne a iné podmienky v spoločnosti, ktoré sa následne prenesú do formálnych prameňov práva, teda normatívnych právnych aktov, ktoré sú výsledkami legislatívnej činnosti príslušných orgánov. Francúzska monarchia sa v roku pred vypuknutím revolúcie – roku 1788 – ocitla vo veľmi vážnej a zjavnej kríze, ktorá sa prejavila v niekoľkých spoločenských oblastiach, ale hlavne v oblasti ekonomickej. Jej nástup naznačovali už niekoľko rokov pretrvávajúce výkyvy v hospodárstve ako aj nepokoje v spoločnosti, najmä medzi vzdelancami. Nestabilný stav v oblasti poľnohospodárstva zavŕšilo veľké sucho v roku 1785. Táto nepriaznivá situácia iba posilnila dopady recesie prejavujúcej sa už od roku 1770. Nepokoje sa však nešírili iba medzi roľníkmi, ale sa k nim pridali aj prejavy nepokojov v priemysle, čo bolo čiastočne dôsledkom a čiastočne dôvodom francúzsko-anglickej obchodnej zmluvy. V roku 1786 situácia úplného úpadku tiež znova priniesla zvýšenie cien, čo malo za následok bankroty a ďalšie problémy. Francúzsko sa napriek zlej vnútornej finančnej situácii zapojilo do americkej vojny o nezávislosť. Minister financií Jacques Necker bol nútený financovať konflikt pôžičkami, ktoré mali negatívny dopad na už aj tak zaťažený a vyčerpaný štátny rozpočet. V opísanej hospodárskej situácii nastalo preskupenie politických síl. Predstavitelia šľachty chceli využiť nepriaznivý stav na zlepšenie svojho postavenia, ktoré bolo obmedzované absolutizmom. Základom odporu sa stalo zhromaždenie Generálnych stavov, ktoré odmietlo prijatie daňových ediktov ďalšieho ministra financií Loménieho de Brienna. Vtedajší kráľ Ľudovít XVI. bol v dôsledku zlého stavu v krajine prinútený zvolať Generálne stavy. 1. januára 1789 ich zvolanie oznámil Jacques Necker. Tretiemu stavu bol priznaný dvojnásobný počet zástupcov. O spôsobe hlasovania, najmä o tom, či sa bude hlasovať podľa počtu zástupcov, už však nebolo povedané nič. V období pred vypuknutím revolúcie sa vo Francúzsku uplatňovali spomedzi formálnych prameňov práva prežitky stredoveku a to ordonancie, ktoré „ obsahujú najdôležitejšie predpisy obecného významu či celých právnych odvetví spravidla pre územie celého kráľovstva “, edikty, „ ktoré majú obmedzenejší rozsah, či už z hľadiska obsahu alebo z hľadiska teritoriálneho “ a deklarácie, „ ktoré v zásade slúžia na výklad, dodatočné upresnenie či doplnenie ordonancií a ediktov “. Najdôležitejšími aktami pre formovanie súkromného práva však boli ordonancie. Spomedzi tých najvýznamnejších možno spomenúť najmä „Ordonanciu Karola VII.“ z 15. storočia, ktorou sa pokúsil o unifikáciu obyčajového práva a týmto spôsobom aj o sprehľadnenie práva a zníženie nákladov na vedenie súdnych procesov. Ďalší z hľadiska vývoja francúzskeho súkromného práva významný krok urobil počas svojej vlády „kráľ Slnko“ Ľudovít XIV., keď v roku 1667 vydal Ordonanciu o občianskom súdnom konaní , známu tiež pod názvom Code Luis. Jej účelom a cieľom bolo prekonať dovtedajšiu nejednotnosť, neprehľadnosť a chaotickosť občianskeho súdneho konania spôsobenú tým, „ že ordonancie, vydávané kráľmi, našimi predchodcami, aby skrátili súdne konanie, boli zanedbávané alebo menené časom a zlovôľou “. Tvorilo ju 500 článkov rozdelených na 35 titulov a platila s menšími zmenami až do vypuknutia francúzskej revolúcie v roku 1789, dokonca až do roku 1807. Okrem Ordonancie o občianskom súdnom konaní patrí medzi významné legislatívne akty Ľudovíta XIV. aj „ Ordonnance sur le commerce (Obchodný zákonník), ktorá sa pokladá za základ moderných kodifikácií obchodného práva “. Ku koncu predrevolučného starého režimu – „ancien régime“ – sa už formovalo národné francúzske právo, jednotne platné na celom území štátu, vychádzajúce z rôznych zdrojov, najmä z právnych obyčají, rímskeho práva, kánonického práva, kráľovských ordonancií a uznesení parlementov. Jeho formovanie znamenalo tiež odstránenie starého francúzskeho lokálneho pluralizmu, ktorý sa týkal tak právnych ako aj politických inštitúcií a prejavil sa aj v ostatných oblastiach života spoločnosti. Právo jednotlivých provincií sa odlišovalo svojím obsahom a každá provincia mala svoje vlastné agrárne zvyky, slávnosti, pobožnosti, vlastné miery a váhy, kulinárstvo, spôsob obliekania a spravidla aj svoj dialekt. V 18. storočí však postupne silnela najmä v osvietenských kruhoch snaha priniesť namiesto tejto rôznorodosti jednotné, prehľadné a spravodlivé právo novovytvorené „zdravým rozumom“, opierajúce sa o vedecké poznanie spoločnosti.