TUKE-KEMT/reranking-skquad huggingface dataset:
Životopis Miroslav Lorinc absolvoval v roku 1982 Strednú priemyselnú školu stavebnú v Rožňave a v roku 1986 Vysokú vojenskú technickú školu v Liptovskom Mikuláši. Svoju vojenskú kariéru začal v roku 1986 ako veliteľ kontrolnej meracej stanice, 71. plrb v Chyňave. V tomto útvare pracoval v rôznych funkciách až do roku 1993. V tom roku sa stal náčelníkom technického laboratória S-300 v 185. plrp. v Liptovskom Hrádku. V roku 1994 sa stal zástupcom veliteľa plrsk S-300 PMU, 36. protilietadlovej raketovej brigády v Nitre, krátko bol aj jej spravodajským náčelníkom. V rokoch 1996 až 2003 bol veliteľom protilietadlovej raketovej skupiny S-300 PMU v tejto brigáde, v rokoch 2003 až 2004 náčelníkom jej štábu a v rokoch 2004 až 2005 zástupcom jej veliteľa. Od roku 2006 pracoval na veliteľstve vzdušných síl vo Zvolene ako zástupca náčelníka odboru plánovania a riadenia operácii. Od roku 2010 bol zástupca náčelníka odboru výcviku, cvičení a doktrín Generálneho štábu OS SR. V rokoch 2013 až 2016 velil Protilietadlovej raketovej brigáde v Nitre. Od roku 2016 bol zástupca veliteľa Vzdušných síl OS SR K 15. októbru 2018 bol vymenovaný do funkcie zástupcu náčelníka Generálneho štábu - náčelník štábu, nahradil gen. mjr. Miroslava Kociana. Kurz národnej bezpečnosti absolvoval v roku 2006. Do prvej generálskej hodnosti, brigádny generál, bol navhrnutý vo funkcii zástupcu veliteľa Vzdušných síl 22. augusta 2016 vládou a vymenovaný bol prezidentom Andrejom Kiskom 8. septembra 2016. Stal sa 18. generálom vymenovaným v Ozbrojených silách SR. 28. mája 2019 ho prezident Andrej Kiska povýšil do hodnosti generálmajor.
Farári Pôsobenie Meno Od Do 1901 1948 Ján Tyukos 1948 1950 Pavol Macháček 1950 1957 Vojtech Kuklay 1958 1968 Karol Horváth 1969 1990 Ľudovít Selláň 1990 2004 Ladislav Šálka 2004 2005 Roman Frydrich 2005 2008 PhDr. Juraj Vittek 2008 súčasnosť ThLic. Jozef Vadkerti
Rodina  otec Pavel Karol Rolko matka Žofia rod. Kmetiová
Životopis Vyučil sa za valciara v železiarňach v Podbrezovej, kde aj pracoval ako robotník. Ako vojak rakúsko-uhorskej armády padol do ruského zajatia. Skúsenosti zo sovietskeho Ruska uplatňoval po návrate na Slovensko v revolučnom hnutí, spoluzakladateľ straníckej organizácie v Lopeji, popredný predstaviteľ revolučného hnutia v podbrezovských železiarňach. Organizátor mzdových bojov , štrajkov, demonštrácií. Funkcionár miestnej a okresnej straníckej organizácie, člen obecného zastupiteľstva i podstarosta Lopeja. Za revolučnú činnosť perzekvovaný. V roku 1935-1938 senátor NZ na KSČ.
Gabriel Balkovič ( 23. marec 1827, Slovenská Ľupča† 7. september 1878, Poniky) bol slovenský kultúrny pracovník. Jeho otec bol Ján Balkovič, jeho matka bola Rebeka rod. Markušovská.
Životopis Študoval na gymnáziu v Lučenci. Pracoval vo firme Cserey, neskôr vo firme Wünsch v Budapešti, o. i. aj na projektovaní tamojšieho metra. V Banskej Bystrici založil s Ľ. Rosenauerom veľký stavebný podnik (s pílou, výrobňou parkiet, tesárskou, stolárskou, dláždičskou a zámočníckou dielňou). Okrem projektovania sa zaoberal aj problematikou výškových domov, skúšal použitie sadry ako stavebného materiálu. Za kvalitnú prácu dostal na výstave v Taliansku zlatú medailu.
Ondrej Antal ( 16. január 1898 Hrlica - † 10. apríl 1981 Banská Bystrica) bol funkcionár KSČ, robotník.
Ocenenie  Roku 1946 vyznamenaný Radom SNP I.tr. a rezortnými vyznameniami.
1943 Oblasť pôsobenia Technickej brigády a trasa jej pohybu počas pôsobenia v Taliansku od jesene 1943 do konca vojny. Od 1. júna 1943 vstúpil do platnosti nový Branný zákon. Znížil vek pre odvody z 20 na 19 rokov, vylúčil Židov z Pracovného zboru a zaviedol trojstupňovú brannú výchovu civilného obyvateľstva. V novembri 1943 bola vytvorená nová zložka Stráž obrany štátu tvorená piatimi hraničiarskymi rotami a 63 asistenčnými jednotkami. Generál Čatloš, ako jediný z najvyšších Slovenských predstaviteľov hľadal spôsob ako previesť Slovenskú republiku na stranu protihitlerovskej koalície. V lete 1943 žiadal, aby boli obe pešie divízie stiahnuté na Slovensko. Jeho snaha vyústila do uznesenia vlády z 25. augusta 1943 o tom, že nemecké velenie nemôže disponovať so slovenskými jednotkami bez súhlasu MNO. Po vylodení Spojencov v Taliansku vzrástlo na jeseň roku 1943 ohrozenie Slovenska a najmä Bratislavy leteckými náletmi. Ochranu hlavného mesta zabezpečoval od 20. augusta 1943 III. oddiel delostrelectva protilietadlového pluku a pohotovostný roj stíhacej letky 13 z Vajnor. Jednotky v zahraničí Od jesene 1943 pôsobila 2. technická brigáda v priestore Imola – Ravenna – Cervia – Faenza. Jednotka sa podieľala na budovaní opevnení pri Jadranskom mori.
Vstup na územie Česko-Slovenska Po vypuknutí Slovenského národného povstania 29. augusta 1944 rozhodla česko-slovenská exilová vláda o jeho vojenskej podpore za pomoci ZSSR. 17. septembra pristál na území držanom jednotkami povstaleckej 1. česko-slovenskej armády na Slovensku stíhací pluk pod vedením F. Fajtla, došlo k tiež k preprave a nasadeniu 2. paradesantnej brigády, ktorá sa začala presúvať na Slovensko z Poľského územia 26. septembra. V súčinnosti so sovietskymi silami bola zorganizovaná karpatsko-duklianska operácia. Jednotky armádneho zboru spolu s jednotkami sovietskej 38. armády mali na česko-slovenské územie preniknúť cez hrebene Laboreckej a Ondavskej vrchoviny. Celú realizáciu však sťažovala okrem komplikovaného terénu a zlého počasia aj silná nemecká obrana a úspešné odzbrojenie slovenských divízií na východnom Slovensku. Sovietskym jednotkám sa spolu so zborom nepodarilo rozvinúť útok dostatočne rýchlo. Poľské mestá Dukla, Krosno, horské priesmyky a slovenské pohraničné obce sa podarilo dobyť len za cenu ťažkých strát. 6. októbra 1944 sa podarilo jednotkám zboru preniknúť prielomom vytvoreným sovietskymi jednotkami na česko-slovenské územie. Operácia síce viazala množstvo nemeckých síl, ktoré tak nemohli byť nasadené proti povstaniu, ale rozhodujúci úspech ktorým malo byť pozemné spojenie s povstalcami nebol po 80 dní bojov dosiahnutý. Operácia bola po potlačení povstania nemeckými vojskami zastavená a obe strany prešli do obrany. V dôsledku porážky povstania bola stratená aj podstatná časť paradesantnej brigády, ktorá bola nútená k prechodu na partizánsky spôsob boja a niektoré jej oddiely sa rozpadli. Keďže zbor utrpel v prvých dňoch veľké straty, veliteľ 1. ukrajinského frontu, maršal Konev odvolal brigádneho generála Kratochvíla 10. septembra 1944 z funkcie a velením zboru poveril generála Svobodu. Po reorganizácii a preskupení vojsk pokračovali jednotky zboru vo východoslovenskej operácii, pri ktorej sa významnou mierou podieľali na oslobodení Bardejova a územia východne od Košíc a Prešova. Jednotka však po ťažkých bojoch, v priebehu ktorých prišla o približne 6000 vojakov potrebovala nutnú prestávku a doplnenie. Prešla preto do obrany na rieke Ondava, kde zostala až do polovice januára 1945. Jednotka bola doplňovaná i z radov partizánskych jednotiek, ktoré sa prebili cez front k sovietskym silám (napr. jednotky Čapajev, Požarskij, Za rodinu). Zbor bol navyše v decembri 1944 nútený odovzdať časť svojho delostrelectva (1. a 5. pluk) a takmer všetky tankové jednotky pre potreby 1. ukrajinského frontu na podporu 38. armády pri bojoch o Jasło. Po reorganizácii a doplnení mal v januári 1945 zbor skoro 20 000 mužov.
V odboji Z pozície náčelníka štábu 1. PD VSA sa spoločne s veliteľom 1. PD plk. pech. Mikulášom Markusom a ďalším členmi štábu divízie aktívne zapojil do príprav povstania a spolupráce či už s Golianovým tajným vojenským ústredím na Veliteľstve pozemného vojska v Banskej Bystrici, ako aj s odbojom na východnom Slovensku. Bol informovaný o plánoch odboja na využitie oboch východoslovenských divízií a pre odboj získal viacerých ďalších armádnych dôstojníkov. Taktiež sa polupodieľal na niektorých dislokačných zmenách 1. PD v súvislosti s jej zapojením do Slovenského národného povstania. Začiatkom augusta 1944 nadviazal štáb 1. PD kontakt s partizánskou skupinou Čapajev, ktorá mala základne v Slanských vrchoch a 3. augusta 1944 sa pod vrchom Oblík konalo stretnutie, ktorej sa zúčastnil aj Polk. Na stretnutí bolo ukončené nepriateľstvo medzi vojakmi a partizánmi a dohodla sa vzájomná spolupráca. Polk sa neskôr podieľal aj na dohode s partizánskym zväzkom Alexander Nevskij. Spoluprácu s partizánmi ďalej rozvíjal, napríklad pri zabezpečovaní zásob a vojenského materiálu. Koncom augusta osobne odovzdal štábu brigády Čapajev mapy obranného postavenia oboch peších divízií. určené pre velenie 1. Ukrajinského frontu. Dňa 30. augusta sa zúčastnil porady, na ktorej sa mala dohodnúť povstalecká akcia oboch divízií. Tu obdržal poverenie v sprievode npor. Gejzu Kelemena odletieť, 31. augusta v skorých ranných hodinách k veleniu 1. Ukrajinskému frontu (veliteľ maršal Ivan Stepanovič Konev). Mali ho požiadať o pomoc Červenej armády a koordináciu jej činnosti s Východoslovenskou armádou, pri spoločnej akcii, ktorá sa mala uskutočniť 2. septembra. Tá sa napokon neuskutočnila, K 1. UF odletel zástupca veliteľa VSA plk. Viliam Talský. Keď nemecké jednotky začali 31. augusta odzbrojovať Východoslovenskú armádu, odišiel s časťou štábu 1. PD. do Slanského pohoria ku partizánskej brigáde Čapajev. Tu bol poverený sústreďovaním a organizovaním slovenských vojakov, ktorým sa podarilo vyhnúť sa nemeckému zajatiu. Po nevyhnutnej reorganizácii brigády na zväzok so štyrmi oddielmi, sa stal veliteľom oddielu Ščors , v ktorom sa sústreďovali ostatní vojaci z iných jednotiek bývalej VSA (ďalší oddiel zväzku – Bogdan Chmeľnickij - tvorili vojaci poľnej jednotky Pluku útočnej vozby VSA), Proti postupujúcemu nepriateľovi, ktorý sa partizánov v Slanských vrchoch pokúšal obkľúčiť, zabezpečovali jeho oddiel obranu v smere západnom pri Hermanovciach (dnes Hermanovce nad Topľou), Petrovciach a Pavlovciach. V tomto priestore Polk zostal, spolu so skupinou dôstojníkov, aj po presune hlavnej časti zväzku Čapajev do nového operačného priestoru na podporu Karpatsko-duklianskej operácie.
Situácia pred vznikom jednotky V období nemeckých príprav na vojnu so Sovietskym zväzom sledovala slovenská vláda so znepokojením narastajúcu silu Maďarska pod vedením admirála Horthyho. Maďarsku v posilnení pozície pomohla aktívna podpora nemecko-talianskeho útoku na Juhosláviu. Aj pod vplyvom týchto faktov požiadal 2. mája 1941 minister národnej obrany generál Ferdinand Čatloš nemeckého vojenského atašé podplukovníka Heinricha Beckera, aby sa slovenská armáda mohla zapojiť do akcie proti ZSSR, ak sa zapojí Maďarsko. Požiadavku na zapojenie slovenskej armády do operácie Barbarossa potvrdil náčelník štábu OKH generálplukovník Franz Halder 19. júna 1941 priamo v Bratislave. 22. júna 1941 ráno vyslanec Ludin informoval premiéra Tuku o vyhlásení vojny ZSSR a zároveň ho požiadal o dodržanie spojeneckých záväzkov. To malo za následok vyhlásenie vojnového stavu aj v slovenskej armáde, vytvorenie frontovej Rýchlej skupiny a tylovej Armádnej skupiny tvorenej hlavne 1. a 2. divíziou.
Prvý čestný doktorát Dr. h. c. získal 22. decembra 1995 na Moskovskej štátnej univerzite, ktorá mu ho udelila za „výrazný prínos pre rozvoj slovensko-ruských vzťahov“. Za doktora honoris causa ho navrhla aj Právnická fakulta Univerzity Komenského. Čestný doktorát získal aj na univerzite Brača Kariča v roku 1996, čo je súkromná škola a Vladimírovi Mečiarovi udelila vôbec svoj prvý čestný doktorát. Jej zakladateľom je podnikateľ, ktorý predtým navštívil Slovensko a stretol sa aj so slovenským premiérom.
V opozícii: obdobie po voľbách 1998  Vyhrané voľby 1998 a odchod do opozície Po voľbách v septembri 1998, v ktorých opäť tesne zvíťazil, nebola jeho strana schopná vytvoriť koalíciu a preto sa predsedom vlády stal Mikuláš Dzurinda. Mečiar, hoci bol lídrom kandidátky HZDS, do poslaneckej lavice nezasadol. Vzdal sa funkcie poslanca a na jeho miesto nastúpil ako náhradník Ivan Lexa. Odchádzajúci premiér tvrdil, že po odchode z funkcie stále vlastní iba trojizbový byt a starú „korzičku“. „ Je to koniec slovenskej cesty. Tá sa týmito voľbami skončila, “ povedal Mečiar 30. septembra 1998 v poslednom príhovore v STV v relácii Ako ďalej, pán premiér. Na rozlúčku zaspieval. „ S Pánom Bohom, idem od vás, neublížil som, neublížil som, žiadnemu z vás. “ Kandidatúra na prezidenta 1999 V prvom kole prezidentský volieb v roku 1999, ktoré sa konali po prvýkrát ako priame, Mečiar získal 37,23 % hlasov, čím sa umiestnil na druhom mieste. V druhom kole získal s 42,81 % hlasov, opäť druhé miesto, voľby prehral a prezidentom sa stal Rudolf Schuster. HZDS pod vedením Vladimíra Mečiara zvíťazilo aj v parlamentných voľbách v roku 2002, ale znovu nebolo schopné vytvoriť vládu a preto zostalo naďalej v opozícii. Vládu vytvorila opäť koalícia na čele s premiérom Dzurindom. V roku 2003 bolo HZDS premenované na ĽS-HZDS. Prezidentské voľby 2004 V prvom kole prezidentských volieb v roku 2004 Mečiar získal 32,73 % hlasov, čím sa umiestnil na prvom mieste. V druhom kole získal s 40,08 % hlasov druhé miesto, voľby prehral a prezidentom sa stal Ivan Gašparovič. Opätovne zvolený za predsedu HZDS Mečiar bol opätovne zvolený za predsedu ĽS-HZDS aj 4. júna 2005 na sneme strany v Prešove. Bol jediným kandidátom na funkciu predsedu a hlasovalo za neho 255 z 257 delegátov s hlasom rozhodujúcim. Mečiar bol lídrom HZDS 14 rokov. Počas výkonu funkcie našiel iba dvakrát vyzývateľa na súboj o predsednícku stoličku – v roku 1993 sa o to na republikovom sneme v Trnave pokúsil Milan Kňažko a v roku 2007 Viliam Veteška, ktorý však pre zdravotné komplikácie tesne pred snemom z kandidatúry odstúpil. Vo voľbách v roku 2010 ĽS-HZDS nezískalo ani 5 % hlasov a žiadni jeho kandidáti sa tak nedostali do parlamentu.
Ocenenia V roku 1998 mu Vladimír Mečiar (vykonávajúci prezidentské právomoci) prepožičal štátne vyznamenanie Rad Ľudovíta Štúra I. triedy.
Ocenenia V októbri 1998 mu Vladimír Mečiar (vykonávajúci prezidentské právomoci) prepožičal štátne vyznamenanie Rad Ľudovíta Štúra I. triedy. V roku 1999 získal Krištáľové krídlo.
[[1. jún]], [[2005]] (streda)  Expremiér Vladimír Mečiar sa v pozícii svedka nedostavil na pojednávanie v kauze Krajňák verzus tajná služba. SME
[[16. máj]], [[2005]] (pondelok)  Líder ĽS-HZDS Vladimír Mečiar zostáva aj po sérii krajských snemov jediným kandidátom na post predsedu strany. SME
Ocenenia V roku 1998 mu Vladimír Mečiar (vykonávajúci prezidentské právomoci) prepožičal štátne vyznamenanie Rad Ľudovíta Štúra III. triedy – vojenský druh.
Čestné doktoráty Prvý čestný doktorát Dr. h. c. získal 22. decembra 1995 na Moskovskej štátnej univerzite, ktorá mu ho udelila za „výrazný prínos pre rozvoj slovensko-ruských vzťahov“. Za doktora honoris causa ho navrhla aj Právnická fakulta Univerzity Komenského. Čestný doktorát získal aj na univerzite Brača Kariča v roku 1996, čo je súkromná škola a Mečiarovi udelila vôbec svoj prvý čestný doktorát. Jej zakladateľom je podnikateľ, ktorý predtým navštívil Slovensko a stretol sa aj so slovenským premiérom.
Politická činnosť  1992 – poslanec Federálneho zhromaždenia ČSFR 1992 – 1994 – podpredseda vlády Vladimíra Mečiara (1992 – 1994) a poverený riadením ministerstva kontroly 1993 – neúspešne kandidoval vo voľbách prezidenta Slovenskej republiky za HZDS 1994 – podpredseda vlády Jozefa Moravčíka (1994) pre neekonomické rezorty 1994 – 1998 – poslanec NR SR zvolený za Demokratickú úniu Slovenska 2000 – 2002 – minister zdravotníctva vo vláde Mikuláša Dzurindu
Ocenenia V roku 1998 mu Vladimír Mečiar (vykonávajúci prezidentské právomoci) prepožičal štátne vyznamenanie Rad Ľudovíta Štúra II. triedy.
Ukončenie politickej kariéry Pred konaním predčasných parlamentných volieb 10. marca 2012 Mečiar oznámil odchod vedenia strany, vrátane jeho osoby, v deň po voľbách v prípade, že ĽS-HZDS nedosiahne dobrý výsledok. Strana dostala podporu 0,93 % voličov. Svoj skutočný odchod oznámil 26. apríla 2012 na rokovaní straníckeho grémia. Oficiálne sa jeho pôsobenie vo funkcii predsedu skončilo 7. septembra 2013 dňom konania republikového snemu ĽS-HZDS. 12. decembra 2013 vystúpil zo strany.
Známi nositelia Pozri v článku Mečiar.
Dr. h. c. JUDr. Vladimír Mečiar ( 26. júl 1942, Zvolen) je slovenský právnik a bývalý politik. Bol prvým (19901991), druhým (19921994) a tretím (19941998) predsedom vlády Slovenskej republiky v 90. rokoch 20. storočia. Počas prvého desaťročia po Nežnej revolúcii bol najpopulárnejším slovenským politikom. Často bol označovaný za populistu s autoritárskym správaním. S obdobím jeho vládnutia sú spojené viaceré závažné politické i ekonomické kauzy na Slovensku po novembri 1989. Vyšetrenie a objasnenie niektorých z nich znemožnil prijatím tzv. Mečiarových amnestií v roku 1998, ktoré boli zrušené až v roku 2017. Bol jediný predseda HZDS od jeho založenia v roku 1991 až do septembra 2013.
Stranícka kariéra  1994 – člen tieňovej vlády Hnutia za demokratické Slovensko počas pôsobenia HZDS v opozícii
Ocenenia V roku 1998 mu Vladimír Mečiar (vykonávajúci prezidentské právomoci) prepožičal štátne vyznamenanie Rad Ľudovíta Štúra I. triedy. Kategória:Narodenia v 1947 Kategória:Osobnosti z Levíc Kategória:Slovenskí politici Kategória:Politici ĽS-HZDS Kategória:Poslanci NR SR (1998 – 2002) Kategória:Držitelia Radu Ľudovíta Štúra I. triedy
Po voľbách v septembri 1998, v ktorých opäť tesne zvíťazil, nebola jeho strana schopná vytvoriť koalíciu a preto sa predsedom vlády stal Mikuláš Dzurinda. Mečiar, hoci bol lídrom kandidátky HZDS, do poslaneckej lavice nezasadol. Vzdal sa funkcie poslanca a na jeho miesto nastúpil ako náhradník Ivan Lexa. Odchádzajúci premiér tvrdil, že po odchode z funkcie stále vlastní iba trojizbový byt a starú „korzičku“.
„Je to koniec slovenskej cesty. Tá sa týmito voľbami skončila,“ povedal Mečiar 30. septembra 1998 v poslednom príhovore v STV v relácii Ako ďalej, pán premiér. Na rozlúčku zaspieval. „S Pánom Bohom, idem od vás, neublížil som, neublížil som, žiadnemu z vás.“
Prezident Slovenskej republiky  Prvé obdobie V prezidentských voľbách v roku 2004 dostal Ivan Gašparovič 442 564 hlasov (22,28 %). Prvý bol Vladimír Mečiar, ktorý dostal 650 242 hlasov (32,73 %). Obaja kandidáti postúpili do druhého kola. V druhom kole Vladimír Mečiar získal 722 368 hlasov (40,08 %). Jeho súper Ivan Gašparovič však získal 1 079 592 hlasov (59,91 %) a bol zvolený za prezidenta. Do funkcie inaugurovaný 15. júna 2004. Dňa 18. februára 2006 bol na kongrese strany Hnutie za demokraciu zvolený za čestného predsedu. Ozvali sa aj kritické hlasy, že prezident tým porušil svoj predvolebný sľub občanom, že bude nezávislým prezidentom. Druhé obdobie V svojich druhých prezidentských voľbách dostal v prvom kole Ivan Gašparovič 876 061 hlasov (46,70 %). Druhé miesto obsadila Iveta Radičová, ktorá od voličov získala 713 735 hlasov (38,05 %). Obaja kandidáti postúpili do druhého kola. V druhom kole Radičová získala 988 808 hlasov (44,46 %). Ivan Gašparovič sa umiestnil znovu na prvom mieste s 1 234 787 hlasmi (55,53 %) čím bol po druhýkrát zvolený za prezidenta. Do funkcie prezidenta SR bol inaugurovaný 15. júna 2009. V prieskume Inštitútu pre verejné otázky z februára 2012 dôveru prezidentovi vyjadrilo 8 % opýtaných. Predošlý rok Ivanovi Gašparovičovi dôverovalo o 4 % ľudí viac. Počas 2. funkčného obdobia nepredniesol ani jednu správu o stave krajiny napriek tomu, že mu Ústava takúto povinnosť ukladá. Gašparovičovo funkčné obdobie sa skončilo 15. júna 2014, keď bol inaugurovaný prezident Andrej Kiska. Ústavný súd 4. decembra 2014 zverejnil rozhodnutie, že prezident Ivan Gašparovič porušil práva Jozefa Čentéša jeho nevymenovaním za generálneho prokurátora. Prisúdil mu odškodné 60 000 €.
Priama voľba (od 1999) Od roku 1999 sú voľby prezidenta Slovenskej republiky priame, prezidenta volia priamo občania na funkčné obdobie piatich rokov.
331x331bod Parlamentné voľby na Slovensku v roku 2006 boli predčasné parlamentné voľby, ktoré sa konali v sobotu 17. júna 2006. Ich dôsledkom bol koniec druhej vlády Mikuláša Dzurindu a vznik prvej vlády Roberta Fica 8. júla 2006.
Volebné obdobie 2002 – 2006 Parlamentné voľby vyhralo so ziskom 19,5 % hlasov HZDS. Druhá s 15,09 % bola Slovenská demokratická a kresťanská únia (SDKÚ). Smer so ziskom 13,46 % obsadil tretie miesto. Stranu maďarskej koalície (SMK) podporilo 11,16 % voličov, Kresťanskodemokratické hnutie (KDH) 8,25 a Alianciu nového občana (ANO) 8,01 %. Do parlamentu sa dostala ešte Komunistická strana Slovenska (KSS) so 6,32 percentnou podporou. 8. októbra 2002 koaličnú zmluvu slávnostne podpísali v Bratislave predseda SDKÚ Mikuláš Dzurinda, predseda SMK Béla Bugár, predseda KDH Pavol Hrušovský a predseda ANO Pavol Rusko a o 8 dní neskôr – 16. októbra vymenoval prezident Rudolf Schuster novú vládu pod vedením staronového premiéra Mikuláša Dzurindu. Členovia vlády (podľa oficiálnej fotografie, v poradí na fotografii): Ivan Šimko, 24. septembra 2003 ho prezident odvolal, nahradil ho Juraj Liška 10. októbra 2003. Daniel Lipšic Ľudovít Kaník, 17. októbra 2005 podal demisiu do rúk prezidenta SR. V ten istý deň ho nahradila Iveta Radičová Rudolf Chmel Pál Csáky Pavol Prokopovič Eduard Kukan Zsolt Simon Mikuláš Dzurinda Vladimír Palko, 7. február 2006 László Gyurovszky Ivan Mikloš Martin Fronc László Miklós Robert Nemcsics, podal demisiu, 10. septembra 2003 ju prezident Rudolf Schuster prijal Pavol Rusko od 24. septembra 2003 do 24. augusta 2005. Pavla Ruska odvolal z funkcie prezident Ivan Gašparovič na návrh Mikuláša Dzurindu. Jirko Malchárek od 4. októbra 2005 Rudolf Zajac Vládne krízy 2002 – 2005 Prvýkrát sa strany koalície dostali do sporu koncom roka 2002 kvôli nomináciám do Dozornej rady Slovenských elektrární. KDH tvrdilo, že do orgánov podniku sa dostali nominanti ANO a žiadalo zastúpenie všetkých vládnych strán v riadiacich a kontrolných orgánoch elektrární. Po tejto kríze aj SDKÚ, SMK a ANO odmietli politické nominácie vo všetkých relevantných podnikoch s majetkovou účasťou štátu. Ďalšiu krízu spôsobilo odpočúvanie denníka SME. Začiatkom roka 2003 vyzval vtedy podpredseda parlamentu Pavol Rusko ministra vnútra Vladimíra Palka na odstúpenie z funkcie, kvôli odpočúvaniu Ruskovho mobilného telefónu. Palko argumentoval chybou v odpočúvacom zariadení a navyše podľa neho a ďalšieho vyšetrovania išlo o odpočúvania SIS. Polícia nakoniec došla k záveru, že odpočúvaná bola redakcia denníka SME. Zachytený bol nepodstatný rozhovor o Vianociach. 16. a 17. mája 2003 sa uskutočnilo Referendum na Slovensku o vstupu do Europskej Únie. Po kauze so zmenkami bol po výzvach KDH z vlády odvolaný Pavol Rusko. Časť poslancov ANO, ktorá mu ostala verná prestala podporovať vládnu koalíciu. Rozkol v ANO umožnil aj obštrukciu v parlamente, ktorú sa podarilo ukončiť 21. septembra 2005. Vláda závisela od lojality viacerých nezávislých poslancov, podľa opozície podplatených finančnými skupinami. Ďalšia kríza sa objavila v januári 2006, keď minister zahraničných vecí Eduard Kukan odmietol vláde predložiť Zmluvu o výhrade svedomia, čím zablokoval akúkoľvek ďalšiu snahu o jej prijatie, napriek tomu, že to bolo súčasťou programového vyhlásenia druhej Dzurindovej vlády. KDH následne vystúpilo z vlády, čo viedlo k predčasným voľbám 2006.
Pozri aj  Zoznam politických strán a politických hnutí na Slovensku Volebné obdobie 1994 – 1998
Pozri aj  Politická strana Politické hnutie Politický vývoj Slovenska od roku 1989 Politika
Legitimita vlády od občanov SR a jej zloženie koaličná strana počet hlasov vo voľbách % zisk počet mandátov v NR SR počet kresiel vo vláde predseda strany HZDS 1 005 488 34,96 % 61 12 Vladimír Mečiar RSS (NAS) 1 Pavel Delinga ZRS 211 321 7,34 % 13 4 Ján Ľupták SNS 155 359 5,40 % 9 2 Ján Slota koalícia spolu 1 372 168 48,02 % 83 19 spolu SR 2 875 458 100 % 150 19
Udalosti  September - Október 30. september a 1. október - Prvé voľby do Národnej rady Slovenskej republiky v roku 1994 vyhralo Hnutie za demokratické Slovensko - Roľnícka strana Slovenska ziskala 34,97% hlasov a 61 mandátov v Národnej rade Slovenskej republiky. December 13. december – Prezident Michal Kováč vymenoval prvú vládu samostatnej Slovenskej republiky. Viedol ju Vladimír Mečiar
Volebné obdobie 2006 – 2010 Parlamentné voľby na Slovensku v roku 2006 boli predčasné parlamentné voľby, ktoré sa konali v sobotu 17. júna 2006. Ich dôsledkom bol koniec druhej vlády Mikuláša Dzurindu a vznik prvej vlády Roberta Fica. Víťazná strana Smer získala vo voľbách 29,14% hlasov voličov. Za ňou skončila SDKÚ so ziskom 18,36%, nasledovala SNS s 11,73% hlasov a Strana maďarskej komunity s 11,68%. Do parlamentu sa ešte dostalo HZDS s 8,79% a KDH s 8,31% hlasov. Na premiérske kreslo zasadol Robert Fico po tom, čo zostavil vládu trojkoalície SMER - SNS - HZDS. Pozri aj: Prípad Hedvigy Malinovej (napadnutá 25. augusta 2006) Kauza Interblue (od decembra 2008) 21. december 2008, Slovensko vstupilo do Schengenskom priestoru. 1.januára 2009, Slovensko príjalo Euro.
Po vyostrení konfliktu s vedením VPN parlament  v apríli 1991 odvolal Mečiara z funkcie predsedu vlády (na Mečiarovu stranu sa vtedy pridal aj Ján Budaj). V popularite mu to ale neuškodilo. Práve naopak, on a jeho hnutie sa tešili takmer deväťdesiat percentnej podpore. Platforma ZDS sa potom pretransformovala na politickú stranu Hnutie za demokratické Slovensko (HZDS). Mečiar bol 22. júna 1991 zvolený za predsedu HZDS. Spolu s ním do HZDS odišli Michal Kováč, Kňažko, Rudolf Filkus, Augustín M. Húska, Ivan Lexa, Anna Nagyová a ďalší. Prví štyria menovaní sa stali podpredsedami.
Stranícka kariéra  1991 - 2002 - predseda klubu agrárnej a vidieckej politiky Hnutia za demokratické Slovensko (HZDS), 2000 - 2002 - volebný šéf HZDS.
Externé odkazy  oficiálna kandidačná listina na stránke MV SR LS-HZDS
Politici Ľudovej strany – Hnutia za demokratické Slovensko Články o politikoch Ľudovej strany – Hnutia za demokratické Slovensko sú uvedené v kategórii Politici ĽS – HZDS. Predsedovia ĽS – HZDS 1991 – 2013 Vladimír Mečiar
Externé odkazy Kategória:Slovenskí politici Kategória:Politici ĽS-HZDS Kategória:Poslanci NR SR (2002 – 2006)
Vedenie strany Vedeniu ĽS – HZDS zvolenému na sneme 18. októbra 2008, vrátane predsedu Vladimíra Mečiara, podľa stanov strany zanikli funkcie k začiatku konania nového snemu dňa 7. septembra 2013. Nové vedenie strany delegáti snemu nevolili. ĽS – HZDS preto po sneme vedie republikové politické grémium. Členmi grémia je osem krajských predsedov, europoslanec Sergej Kozlík a doterajší ústredný tajomník Tibor Cabaj.
Vláda 1990 – 1992 Po prvých slobodných voľbách v roku 1990 vytvorila vládu na Slovensku koalícia VPN, Kresťanskodemokratické hnutie a Demokratická strana. Aj vďaka popularite a podpore, ktorú si stihol vytvoriť, sa po voľbách ocitol v role hlavného kandidáta víťaznej VPN na predsedu slovenskej vlády minister vnútra Vladimír Mečiar, ktorý v tejto funkcii pôsobil od 27. júna 1990 do 23. apríla 1991. Mečiar sa začiatkom roku 1991 dostal do otvoreného sporu s vedením VPN. 3. marca 1991, v relácii STV Hovorí predseda vlády, namiesto Mečiara vystúpil Milan Kňažko s vyhlásením, že vedenie strany na čele s Fedorom Gálom sa snaží obmedzovať Mečiara v práci a cenzuruje ho. O dva dni nato, 5. marca 1991, vznikla platforma VPN „Za demokratické Slovensko“ (VPN-ZDS), do ktorej prešla značná časť členov VPN. Po vyostrení konfliktu parlament koncom marca 1991 odvolal Mečiara z funkcie predsedu vlády (na Mečiarovu stranu sa vtedy pridal aj Ján Budaj). Parlament 23. apríla 1991 v pozícii premiéra nahradil Mečiara Jánom Čarnogurským. Platforma „Za demokratické Slovensko“ sa potom pretransformovala na politickú stranu Hnutie za demokratické Slovensko (HZDS). Mečiar bol 22. júna 1991 zvolený za predsedu HZDS. Spolu s ním do HZDS prešli Michal Kováč, Milan Kňažko, Rudolf Filkus, Augustín Marián Húska, Ivan Lexa a Anna Nagyová a ďalší. Zvyšok VPN postupne strácal vplyv a väčšina zostávajúcich členov vytvorila Občiansku demokratickú úniu – VPN (ODÚ-VPN), od roku 1992 len ODÚ. Vo voľbách roku 1992 získala táto strana len 4,04 % hlasov a neprekročila požadovanú hranicu 5 % pre vstup do parlamentu. V dôsledku volebného neúspechu bola v novembri 1992 rozpustená, čím VPN prakticky zaniklo, pretože HZDS sa k VPN nehlásilo.
Zhrnutie Noc, keď za dvanásť hodín rokovania poodvolávali koaliční poslanci funkcionárov zo štátnych orgánov, na ktoré má parlament dosah, a dosadili tam svojich ľudí niektorí označili ako slovenskú noc dlhých nožov (napr. Béla Bugár). Z dôležitých štátnych funkcií bolo odvolaných 38 ľudí. Ovládnutie parlamentu bolo len začiatkom mohutnej ofenzívy, do ktorej v tú noc Mečiar prešiel. Až neskôr jeho oponenti pochopili, že ide o snahu „zmocniť sa celého štátu“. Priebeh schôdze potvrdil slová, ktoré povedal Vladimír Mečiar na stretnutí predstaviteľov HZDS v rekreačnom zariadení VSŽ v Zlatej Idke pri Košiciach rok predtým – 27. a 28. novembra 1993 a ktoré vyšli prepísané v denníku Slovenský východ: „ Prevalcujeme to všetko, nech sa deje vôľa Božia, že sa budú všetci diviť! “
Vláda Slovenskej republiky od 24. júna 1992 do 15. marca 1994 , resp. druhá vláda Vladimíra Mečiara bola vládou, ktorá vznikla po predčasných parlamentných voľbách, ktoré sa uskutočnili v dňoch 5. a 6. júna 1992. Jej predsedom sa stal Vladimír Mečiar, predseda Hnutia za demokratické Slovensko, ktoré s veľkým náskokom pred ostatnými stranami na Slovensku vyhralo voľby. Dňa 23. júna 1992 na ustanovujúcej schôdzi Slovenskej národnej rady jej novozvolený predseda Ivan Gašparovič poveril Vladimíra Mečiara zostavením vlády a deň na to, 24. júna 1992, navrhovaných členov vlády vymenoval do funkcií. Dňa 9. marca 1994 predniesol prezident SR Michal Kováč správu o stave Slovenskej republiky, v ktorej vyslovil svoje dôrazné výhrady proti pôsobeniu vlády a jej predsedu. Hneď na to HZDS opustilo osem poslancov a vytvorilo klub nezávislých poslancov. Dňa 11. marca 1994 poslanci Národnej rady Slovenskej republiky v tajnom hlasovaní vyslovili nedôveru predsedovi vlády SR Vladimírovi Mečiarovi (tzv. parlamentný puč, ako tento akt nazývali niektoré médiá), na základe čoho prezident 14. marca 1994 Mečiara odvolal, čo podľa ústavy malo za následok odstúpenie vlády. Prezident 15. marca 1994 vymenoval novú vládu na čele s predsedom Jozefom Moravčíkom.
Nepodarený návrat do politiky v roku 2019 V auguste 2019 Mečiar v rozhovore pre denník Plus jeden deň vyhlásil, že pripravuje založenie novej politickej strany. Mečiar povedal, že na Slovensku „chýba strana, ktorá by vedela povedať, že Slovensko je pre ňu na prvom mieste“. V októbri 2019 sa Mečiar začal predstavovať ako jeden z lídrov strany Slovenská liga, ktorá vznikla premenovaním strany NOVÝ PARLAMENT . 9. novembra 2019 bol na republikovom sneme zvolený za predsedu a lídra kandidátnej listiny do volieb do NR SR v roku 2020, avšak koncom novembra 2019 oznámil, že nebude kandidovať. Dôvodom mali byť nezhody v strane. Mečiar nakoniec nekandidoval, zároveň ďalší piati členovia strany boli z kandidátky vyradení a strana skončila na poslednom mieste, keď získala 809 hlasov.
Začiatkom roku 1991 sa dostal do otvoreného sporu s vedením VPN. 3. marca 1991 v relácii STV Hovorí predseda vlády, namiesto Mečiara vystúpil Kňažko s vyhlásením, že sa vedenie strany na čele s Fedorom Gálom snaží obmedzovať Mečiara v práci a cenzuruje ho. (Mečiar, hoci bol premiérom, nebol členom užšieho vedenia VPN. V strane začali silnieť hlasy volajúce po tom, aby práve Mečiar šéfoval VPN. Na sneme VPN v Topoľčanoch v dňoch 23. a 24. februára 1991 v súboji o post predsedu ho napokon Gál porazil. Relácia STV Hovorí predseda vlády sa nevysielala naživo, ale v STV ju nahrávali dopredu. Keď sa Mečiar od riaditeľa televízie dozvedel, že predstavitelia VPN od neho žiadali, aby im nahrávku s príhovorom odovzdal ešte pred jej odvysielaním, poslal namiesto seba do relácie Kňažka.) „Dnešná smutná skúsenosť s existenciou cenzúry, na ktorú si osobuje právo akési politbyro vo vzťahu k predsedovi slovenskej vlády, ma donútila k tomu, aby som sa verejne dištancoval od takýchto postupov“, povedal Kňažko. O dva dni na to, 5. marca 1991, vznikla platforma VPN „Za demokratické Slovensko“ (VPN-ZDS), do ktorej prešla značná časť členov VPN.
Voľby Po vražde Jána Kuciaka a Martiny Kušnírovej v roku 2018 sa v priebehu dvoch rokov uskutočnili na Slovensku štyri dôležité voľby. Komunálne, prezidentské, voľby do Európskeho parlamentu a parlamentné voľby. Občianska iniciatíva Za slušné Slovensko vyvíjala v predvolebnom období aktivity smerované najmä na zvýšenie povedomia o dôležitosti účasti na voľbách. Pred komunálnymi voľbami, ktoré sa uskutočnili v novembri 2018, členovia iniciatívy Za slušné Slovensko vytvorili víziu Za slušné mestá a obce Slovenska. Následne verejne podporili tých kandidátov v komunálnych voľbách, ktorí sa k vízii prihlásili a zároveň patrili k nezávislým kandidátom. Podporili tak kandidátov na primátorov Matúša Valla v Bratislave, Marka Hattasa v Nitre a Petra Fiabáneho v Žiline a niekoľko kandidátov do miestnych zastupiteľstiev, ktorí patrili medzi organizátorov zhromaždení Za slušné Slovensko. Po vlne kritiky od verejnosti a politických predstaviteľov už v budúcnosti priamo nepodporili žiadneho kandidáta. Vízia Za slušné mestá a obce Slovensko zaväzovala zvoleného kandidáta k plneniu niekoľkých bodov, medzi ktoré patrilo aspoň 90-minútové stretnutie s občanmi každé dva mesiace, online vysielanie z mestského zastupiteľstva či zverejňovanie hlasovania jednotlivých poslancov. Za slušné Slovensko tiež podporilo iniciatívu Ťahaj domov, ktorá vyzývala mladých ľudí, aby pricestovali zo zahraničia domov na Slovensko a zúčastnili sa na voľbách. Vo februári 2019, v rámci mobilizačnej kampane k prezidentským voľbám, navštívili členovia iniciatívy Za slušné Slovensko vyše 40 slovenských miest. Ľuďom rozdávali noviny, vypĺňali s nimi dotazníky a diskutovali s nimi o význame účasti na blížiacich sa voľbách a dôležitosti zodpovedného rozhodnutia. V 12 mestách absolvovali aj sériu diskusií s názvom Marec 2019: Mesiac prezidentských volieb. K žiadnemu s kandidátov na prezidenta Slovenskej republiky nevyjadrili priame stanovisko ani podporu. Zástupcovia iniciatívy Za slušné Slovensko a jej podporovatelia navštívili v apríli 2019 Brusel v rámci mobilizačnej kampane “Volíme si Európu”. Vyše 100 ľudí z rôznych častí Slovenska absolvovalo cestu do centra inštitúcií Európskej únie za účelom podpory záujmu Slovákov o voľby do Európskeho parlamentu a zvýšenia povedomia o výhodách členstva v EÚ. V rámci pobytu v Bruseli sa niektorí členovia iniciatívy stretli so slovenskými europoslancami, s eurokomisárkou pre spravodlivosť, ochranu spotrebiteľov a otázku rovnosti pohlaví Věrou Jourovou a ďalšími. Cesta sa uskutočnila krátko pred 15. výročím vstupu Slovenska do Európskej únie. Vo februári 2020 absolvovalo niekoľko členov iniciatívy cestu po slovenských obciach, kde na námestiach rozdávali vlastné nestranícke noviny s názvom Spoločne to zvládneme s textami od ľudí rôznych oblastí spoločenského života. V obciach sa k ceste pridávali organizátori miestnych zhromaždení Za slušné Slovensko. Cieľom kampane bolo motivovať ľudí k účasti na parlamentných voľbách, ktoré sa uskutočnili 29. 2. 2020. Súčasťou cesty po Slovensku boli aj diskusie na školách.
História Strana bola na ministerstve vnútra zaregistrovaná 22. augusta 2001 pod pôvodným názvom Nezávislá občianska strana nezamestnaných . V roku 2002 bol názov zmenený na Nezávislá občianska strana nezamestnaných a poškodených , v roku 2009 na Slovenská moderná spoločnosť a v roku 2014 na Hnutie za demokratické Slovensko . Strana tak využila názov, uvoľnený po zaniknutej strane ĽS-HZDS (pôvodne do roku 2003 tiež len HZDS), existujúcej v rokoch 19912014.
Pozri aj  slovenské autonomistické hnutie Kategória:Politika
História  2023 vznik strany MySlovensko V júni 2023 strana zmenila názov a predsedom sa stal Štefan Panenka. Strana MySlovensko je politický startup, stredovo orientovaná strana pre každého občana, ktorý chce žiť na Slovensku. Strana prináša inovatívne riešenia riadenia spoločnosti a štátu. 2014 – 2019: vznik strany SKOK 27. novembra 2014 Juraj Miškov, ktorý pôvodne pôsobil v strane Sloboda a Solidarita (20092013) a hnutí NOVA (20132014), verejne oznámil iniciatívu založenie novej, liberálno-občianskej politickej strany s názvom Slovenská občianska koalícia. 16. februára 2015 Tlačová agentúra SR priniesla správu o tom, že prípravný výbor dosiahol potrebnú hranicu 10 000 podpisov. O registráciu strany požiadal 20. februára, pričom predložený zoznam obsahoval celkom 11 996 podpismi. Slovenská občianska koalícia bola zapísaná do registra strán vedeného Ministerstvom vnútra SR k 5. marcu 2015. Ustanovujúci kongres strany sa uskutočnil 28. marca v Košiciach. Za predsedu strany bol na obdobie do roku 2021 zvolený Juraj Miškov. 2019 – 2022 prevzatie strany Stanislavom Mičevom V októbri 2019 stranu prevzal riaditeľ Múzea Slovenského národného povstania v Banskej Bystrici Stanislav Mičev. Mičev zmenil ku 23. októbru 2019 názov strany a podľa deklarovaných priorít aj politickú pozíciu a ideológiu strany na sociálno-demokratickú stranu. Zakladajúcimi členmi novej podoby strany sú podľa Mičeva nespokojní zástupcovia zamestnancov, robotníci, živnostníci, malí podnikatelia a aktivisti.
Ideológia SPOLU – občianska demokracia sa od svojho vzniku profilovala ako moderná, zelená a pro-európska strana. V súčasnosti si už premenovaná strana zakladá, okrem vyššie uvedeného, najmä na liberálnej demokracii, spolupráci vrámci NATO, decentralizácii a sekularizme. Demokrati odmietajú populizmus, diskrimináciu, politický extrémizmus a vedenie kultúrnych vojen. LGBT Bývalý predseda strany Hipš pri príležitosti Medzinárodného dňa boja proti homofóbii, bifóbii a transfóbii v roku 2021 podporil práva LGBT osôb na zvolenie si orientácie a identity. Súčasný predseda strany Eduard Heger sa vyjadril, že na zavedenie registrovaných partnerstiev ešte „nedozrel čas“, no viacerí členovia strany, ako napr. podpredsedníčka Andrea Cocherová, zavedenie registrovaných partnerstiev podporujú.
Sídlo na Klariskej 1 v Bratislave SPRAVODLIVOSŤ (v rokoch 20112023: 99 % - občiansky hlas , často skrátene 99 % ) je slovenská ľavicová sociálnedemokratická politická strana založená hnutím (občianskou iniciatívou) 99%. Registrovaná je od 6. decembra 2011. Ako štatutárny orgán boli uvedení Milan Mrázik a Ján Sido, ako členovia prípravného výboru Ľuboš Florek, Ján Sido a Peter Cibula. Lídri, ktorí vystupujú v mene 99% sú Ivan Weiss, Alena Dušatková, Peter Mikletič a Milan Mrázik. Prevádzkovateľom webového sídla strany je občianske združenie OBČAN V AKCII, ktoré bolo založené v novembri 2011. 99 % - občiansky hlas podľa vlastných slov kritizuje korupciu, rozkrádanie a nesprávne priority počas vlády pravice aj ľavice po roku 1989 a za svoje hlavné priority považuje: rast minimálnej mzdy, platovú rovnosť medzi ženami a mužmi, zníženie daní a odvodov pre nižšie a stredné vrstvy a vznik nových pracovných miest aj mimo Bratislavy.
Politické konzervatívne strany zastúpené v NR SR  SMER – sociálna demokracia OĽaNO – NOVA SME RODINA Kotleba – Ľudová strana Naše Slovensko KDŽP – Aliancia za Slovensko
Organizácia Niektoré (medializované) osobnosti iniciatívy Za slušné Slovensko: V čase vzniku iniciatívy v 2018 Katarína Nagy Pázmány, psychologička Peter Nagy, novinár Karolína Farská, študentka Juraj Šeliga, právnik/PhD študent, neskôr politik a zakladajúci člen strany ZA ĽUDÍ Táňa Sedláková, sociálna psychologička Jakub Kratochvíl, filmár, kníhkupec Veronika Bruncková, študentka Robert Martin Hudec, študent V roku 2020 Peter Nagy, Bratislava Karolína Farská, Bratislava Lea Dobias, Levice Ján Gálik, Košice Veronika Bruncková, Bratislava Eva Lavríková, Bánovce nad Bebravou Katarína Nagy Pázmány, Bratislava Jakub Kratochvíl, Bratislava Zhromaždenia v Banskej Bystrici organizovala iniciatíva Nie v našom meste. Organizátori z iniciatívy Za slušné Slovensko spolupracovali aj so zástupcami z radov študentov, učiteľov, farmárov, umelcov a zdravotných sestier.
Vo funkcii predsedu vlády však pôsobil kratšie ako rok od 27. júna 1990 do 23. apríla 1991. Už štyri mesiace po zostavení svojej vlády v októbri 1990 postavil politickú scénu pred otázku „buď ja, alebo on“. Domáhal sa, aby odstúpil minister vnútra Anton Andráš (KDH), ale jeho žiadosti šéfovia VPN a KDH nechceli vyhovieť. Andráš odporoval, ale Mečiar trval na jeho odchode argumentujúc bizarnými obvineniami (napríklad, že chce proti nemu vytiahnuť materiály, že bol agentom KGB, ktoré aj keby mal, nakoniec nevytiahol). Mečiar zvíťazil, keď Andráš podal demisiu. Nahradil ho od 22. novembra 1990 Ladislav Pittner (KDH), s ktorým mal Mečiar neskôr tiež podobné spory (napríklad v apríli 1991, keď vypukla kauza Tisova vila).
Pozri aj  Robert Fico vláda Slovenskej republiky zoznam vlád Slovenskej republiky
Vláda Slovenskej republiky od 4. júla 2006 do 8. júla 2010 , resp. prvá vláda Roberta Fica bola vláda, ktorá vznikla po parlamentných voľbách uskutočnených 17. júna 2006. Vládu tvorilo 11 zástupcov strany SMER – sociálna demokracia (SMER-SD), traja zástupcovia Slovenskej národnej strany (SNS) a dvaja zástupcovia Ľudovej strany – Hnutia za demokratické Slovensko (ĽS-HZDS). Viedol ju Robert Fico (SMER-SD). Nastupovala po štvorročnom reformnom období druhej vlády Mikuláša Dzurindu.
Činnosť vlády  Legitimita vlády od občanov SR a jej zloženie vládna strana počet hlasov vo voľbách % zisk počet mandátov v NR SR počet kresiel vo vláde predseda strany SMER-SD 1 134 280 44,41 % 83 15 Robert Fico vládna strana spolu 1 134 280 44,41 % 83 15 spolu SR 2 553 726 100 % 150 –
Parlamentné voľby na Slovensku v roku 2002 sa uskutočnili v dňoch 20. až 21. septembra 2002. Výsledok volieb viedol k vzniku v poradí druhej vlády pod vedením Mikuláša Dzurindu.
Pozri aj  Mikuláš Dzurinda vláda Slovenskej republiky zoznam vlád Slovenskej republiky
Vláda Slovenskej republiky od 8. júla 2010 do 4. apríla 2012 , resp. vláda Ivety Radičovej bola vláda, ktorá vznikla po parlamentných voľbách uskutočnených 12. júna 2010. Vládu tvorilo 5 zástupcov Slovenskej demokratickej a kresťanskej únie – Demokratickej strany (SDKÚ-DS), štyria zástupcovia strany Sloboda a Solidarita (SaS), traja zástupcovia Kresťanskodemokratického hnutia (KDH) a traja zástupcovia strany MOST – HÍD. Viedla ju Iveta Radičová (SDKÚ-DS). Počas tejto vlády spadla hodnota výnosu štátneho dlhopisu na zhruba polovičnú hodnotu. Funkčné obdobie vlády skončilo predčasnými voľbami po tom, čo nezískala dôveru v spojenom hlasovaní 11. októbra 2011. Nasledovali tak predčasné parlamentné voľby, z ktorých vzišla druhá vláda Roberta Fica. Išlo o prvú vládu samostatnej Slovenskej republiky, v ktorej nefigurovali bývali členovia Komunistickej strany Slovenska, slovenskej bunky Komunistickej strany Československa. Pre porovnanie, v predchádzajúcej prvej Ficovej vláde ich bolo 11, v nasledujúcej druhej Ficovej vláde 5.
Vláda Slovenskej republiky od 4. apríla 2012 do 23. marca 2016 , resp. druhá vláda Roberta Fica bola vláda Slovenskej republiky, ktorá vznikla po predčasných parlamentných voľbách uskutočnených 10. marca 2012. Za predsedu vlády Slovenskej republiky bol 4. apríla 2012 vymenovaný Robert Fico, predseda strany SMER–SD. Zložením vlády šlo o tzv. jednofarebnú vládu, keďže jedinou vládnou stranou bol SMER – sociálna demokracia. Niektoré ministerstvá obsadili nestraníci.
Po Nežnej revolúcii vznikla v slovenskej časti federácie 12. decembra 1989 vláda národného porozumenia, ktorú vytvorili predstavitelia Verejnosti proti násiliu spolu s členmi KSS. Keďže sa predstavitelia VPN nezhodli na tom, koho nominovať na post ministra vnútra, túto funkciu dočasne zastával predseda vlády Milan Čič. Začiatkom roku 1990 urobila VPN „konkurz“ na ministra vnútra, v ktorom aj na odporúčanie Alexandra Dubčeka zvíťazil neznámy podnikový právnik z Nemšovej – Vladimír Mečiar a 11. januára 1990 nastúpil do funkcie ministra vnútra a životného prostredia Slovenska.
Pozri aj  Vladimír Mečiar vláda Slovenskej republiky zoznam vlád Česko-Slovenska zoznam vlád Slovenskej republiky
Ponovembrové obdobie – minister vnútra Po Nežnej revolúcii vznikla na Slovensku 12. decembra 1989 vláda národného porozumenia, ktorú vytvorili predstavitelia Verejnosti proti násiliu spolu s členmi KSS. Keďže sa predstavitelia VPN nezhodli na tom, koho nominovať na post ministra vnútra, túto funkciu dočasne zastával predseda vlády Milan Čič. Začiatkom roku 1990 urobila VPN „konkurz“ na ministra vnútra, v ktorom aj na odporúčanie Alexandra Dubčeka zvíťazil neznámy podnikový právnik z Nemšovej – Vladimír Mečiar a 11. januára 1990 nastúpil do funkcie ministra vnútra a životného prostredia Slovenska. Podľa Jána Budaja do tejto dočasnej (od 12. decembra 1989 do 26. júna 1990) Čičovej vlády V. Mečiar nevstúpil ako kandidát VPN (tým bol iba Vladimír Ondruš), ani ako nezávislý odborník (Ladislav Kováč, Michal Kováč, Ladislav Košťa, Ladislav Chudík, atď.). V. Mečiar bol politickým nominantom skupiny okolo A. Dubčeka Klub za socialistickú prestavbu Obroda. Vtedajší šéf „Obrody“ Ivan Laluha potvrdil verejne, že to bol on, kto predložil Čičovi požiadavku na Mečiarovu nomináciu za ministra vnútra.
Zánik Sklamanie zo slabšieho výsledku v parlamentných voľbách prerástlo do nezhôd ohľadom prerozdelenia poslaneckých a senátorských kresiel. Tri menšie strany získali po jednom mandáte napriek prísľubom dominantnej HSĽS, ktorá svojim partnerom pri dobrom výsledku (okolo 30 poslaneckých kresiel) sľubovala štedrejšie prerozdelenie mandátov. Ľudáci argumentovali najmä slabým výsledkom SNS, ktorá mala oslovovať evanjelických voličov na úkor republikánskej strany, no tá vo voľbách obdržala takmer totožný výsledok ako pri posledných voľbách (17,6 %). Predseda SNS Martin Rázus, ako jediný národniarsky poslanec, preto na konci roku 1935 z poslaneckého klubu HSĽS vystúpil a až do svojej smrti v roku 1937 pôsobil ako nezaradený poslanec. Poslanec rusínskej strany, Andrej Bródy, dokonca do spoločného poslaneckého klubu vôbec nevstúpil a celé volebné obdobie zotrval ako nezaradený poslanec. Podobne sa zachoval aj rusínsky senátor Július Földessy, ktorý do klubu senátorov HSĽS nevstúpil. Naopak, poľský poslanec Leon Wolf po voľbách od spolupráce neodstúpil a pôsobil v spoločnom klube HSĽS ako hospitant. Napriek formálnemu rozpadu autonomistickej koalície spolupráca medzi jej stranami neskončila. Napr. po smrti predsedu HSĽS, poslanca Andreja Hlinku, v auguste 1938 do parlamentu zasadol Miloš Vančo, po smrti Martina Rázusa nový predseda SNS. Ešte predtým, v roku 1937 po smrti Martina Rázusa, zasadol na jeho miesto poslanec za HSĽS Rudolf Schwarz alebo po smrti poslanca HSĽS a podpredsedu poslaneckej snemovne, Štefana Onderča, zasadol na jeho miesto politik Autonómneho poľnohospodárskeho zväzu Ivan Pješčák (ten však do spoločného klubu HSĽS nevstúpil). Aj keď národniari a Rusíni v spoločnom poslaneckom klube nepôsobili, v parlamente s HSĽS spolupracovali a často hlasovali jednotne.