TUKE-KEMT/reranking-skquad huggingface dataset:
Filmová kariéra Účinkoval vo viac než 200 filmoch a stal sa jedným z najobsadzovanejších českých hercov. Prvý film sa volal Falešná kočička (1926) a posledný Noc na Karlštejně z roku 1973. Hral takmer vo všetkých Burianových filmoch. Vystupoval tiež v televíznom seriáli Hříšní lidé města pražského , kde stvárnil postavu kriminálneho radu Vacátka.
Povstanie Nika alebo Niká (gr. Στάσις τοῦ Νίκα Stasis ton Níka, v preklade Zvíťazíš!, resp. Buď víťazom!) bolo povstanie konštantínopolského obyvateľstva proti cisárovi Justiniánovi I. v roku 532. Pomenované bolo podľa rovnomenného pokriku povstalcov. Príčinou povstania bol odpor proti tvrdej fiškálnej politike cisára Justiniána I. (t.j. zvyšujúcim sa daniam) a neobľúbenosť byzantských úradníkov, ktorí Justiniánove reformy symbolizovali. Podnet k povstaniu avšak vyšiel zo zdanlivo málo závažnej bitky hipodrómskych frakcií (dém) Modrých a Zelených. Mestská posádka bitku potlačila a hlavných iniciátorov zajala a boli odsúdení na smrť. Dvom účastníkom sa podarilo poprave uniknúť a požiadať o azyl v neďalekom chráme. Po tom, čo boli aj títo dvaja iniciátori hliadkou v chráme internovaní sa Zelení a Modrí spojili a požadovali odstúpenie troch najnenávidenejších úradníkov - Jána Kapadóckeho, Triboniána a eparchu (mestského prefekta) Eudaimonia. Cisár Justinián požiadavky vzbúrencov prijal, avšak dav sa neupokojil a v meste sa započalo besnenie. Povstalci zapálili viacero budov, mimo inými starú Hagiu Sofiu, Hagiu Irenu, budovu senátu, bránu cisárskeho paláca Chalke, či Zeuxippove kúpele. Popolom ľahla takmer tretina mesta. Situácia sa vyhrotila i tým, že rozvášnený dav z paláca vyvliekol synovca cisára Anastasia Hypatia a i napriek jeho protestom ho učinili v Hipodróme cisárom. Cisár Justinián, ktorý situáciu nezvládol chcel mesto opustiť spolu s jeho prívržencami opustiť, avšak pre odhodlanosť jeho ženy Theodory sa rozhodol proti povstaniu potlačiť. Nariadil preto generálom Belisarovi a Mundovi, aby so svojimi vojskami vytiahli proti povstalcom, V krvavých jatkách, ktoré nasledovali padlo podľa dobových odhadov (Ján Malalas a Prokopios Cézarejský) vyše 30 000 povstalcov, povstanie však bolo potlačené. Povstalecký cisár Hypatius bol spolu s jeho bratom popravený a vplyv dém výrazne upadol. Pravdepodobne do roku 537 sa v Konštantínopole neuskutočnili ani preteky vozotajov. Následne po povstaní sa cisár Justinián mohol orientovať na zahraničnú politiku, a keďže bolo hlavné mesto  Konštantínopol poničené, tak i jeho obnove v novom byzantskom umeleckom štýle.
Pražské povstanie alebo Májové povstanie pražského ľudu bolo ozbrojené povstanie českých antifašistov, ktoré sa začalo 5. mája 1945 v Prahe, bolo súčasťou Májového povstania českého ľudu v roku 1945. V tomto období sa prakticky skončila bitka o Berlín a pád Tretej ríše bol zrejmý. V oblasti Čiech a Moravy sa však ešte stále nachádzalo početné nemecké vojsko skupiny armád Stred pod velením generála Schornera, ktoré sa pokúšalo tiesnené Červenou armádou ustúpiť, alebo sa prebojovať na západ a vzdať sa anglo-americkým jednotkám, ktoré dosiahli rieku Labe. 5. mája povstalecké sily usúdili, že Červená armáda, je už na dosah a začali povstanie. Ich slabo vybavené a nevycvičené oddiely však prebrali kontrolu nad značnou časťou Prahy a rýchlo tam vybudovali barikády. Povstalcom v kritickej fáze povstania (6.-7.5.) pomáhali aj jednotky generála Vlasova, ktoré sa v okolí Prahy nachádzali. Nemcov povstanie zaskočilo ale vzhľadom na to, že Prahu potrebovali ako komunikačný uzol rozľahlého okolia, boli ju nútení čo najskôr znovu získať späť. Na Prahu začali tlačiť zadné voje jednotiek ustupujúcich pred Červenou armádou. K ťažkým bojom došlo pred budovou Československého rozhlasu na Vinohradoch, odkiaľ povstalci volali na pomoc spojencov aj sovietske vojská ako aj na dnešnom moste Barikádnikov. Západní spojenci boli Prahe bližšie ako sovietske vojská, Praha ale ležala na sovietskej strane demarkačnej línie a tí odmietli zásah spojencov. Sovietske vojská zatiaľ uskutočnili Pražskú útočnú operáciu a prebili sa do Prahy. 8. mája však bolo medzi nemeckými vojskami a povstalcami dohodnuté prímerie, v ktorom sa Nemci zaviazali vyprataním mesta, pokiaľ im povstalci umožnia voľný prechod na západ. Prímerie sa však nevzťahovalo na frontové jednotky, ktoré sa sťahovali ku Prahe. 9. mája k mestu dorazili vojaci 1. ukrajinského frontu pod vedením Ivana Koneva, tankové armády Rybalka a Leljušenka a boje sa znovu rozhoreli. Tankové jednotky rýchlo prenikli do mesta a veľkú časť z neho čoskoro oslobodili. Boli to posledné z väčších bojov druhej svetovej vojny na európskom bojisku.
Výsledok povstania Povstanie malo vážne politické dôsledky pre Bulharské kniežatstvo. Nemohlo ho podporiť, pretože sa obávalo plnej medzinárodnej izolácie. Neúspech tejto veľkej oslobodzovacej akcie prinútil cára Ferdinanda I. a vládu uznať, že jediná nádej ako dosiahnuť slobodu a národné zjednotenie bulharského národa, je vo vojne proti Osmanskej ríši. Chybou povstania bolo, že vypuklo skôr ako bola na neho krajina a jej obyvateľstvo na to pripravené. Masové povstanie vypuklo iba v dvoch okresoch a preto nebolo úspešné.
Povstanie Povstanie zahŕňalo toplickú, jablanickú a jastrebackú oblasť a východné a stredné časti pohoria Kopaonik. Povstalci oslobodili mestá Kuršumlija (27. februára), Lebane (1. marca), Prokuplje (3. marca) a Blace (5. marca). Povstanie sa postupne rozšírilo do oblastí na pravom brehu rieky Zapadna Morava a oblastí miest Sokobanja a Svrljig v priľahlom údolí. 12. marca začal bulharský protiútok pod vedením Aleksandra Protogerova, vrátane jednotiek VMRO vedených Taneom Nikolovom. Najnásilnejšie akcie podnikli počas bojov bulharské polovojenské jednotky, ktoré riadil bulharský dôstojník a veliteľ VMRO Todor Aleksandrov. Po niekoľkých dňoch bojov vstúpili 14. marca Bulhari do mesta Prokuplje a 16. marca vojaci rakúsko-uhorskej armády do Kuršumlije. Do 25. marca sa okupačným silám podarilo obnoviť poriadok v celej vzbúrenej oblasti. V jednotlivých bitkách padli dokopy tisícky ľudí, pričom v prevažnej väčšine išlo o civilné obete. V apríli 1917 zaútočil Pećanac so svojimi partizánmi na vlakovú stanicu, 15. mája dorazil k predvojnovej srbsko-bulharskej hranici a napadol Bosilegrad, ktorý nechal vypáliť. Následne sa stiahol do Rakúsko-Uhorskom kontrolovaného regiónu Kosova. V júni spustili spojenci nové boje na macedónskom fronte, srbskej armáde sa však nepodarilo prelomiť bulharské obranné pozície. Po tom, čo dal o sebe nakrátko vedieť na prelome septembra a októbra 1917, Pećanac opäť zmizol. V októbri rakúsko-uhorské velenie vytvorilo albánske polovojenské oddiely s cieľom zajať zvyšok srbských povstalcov ukrývajúcich sa v horách. V nich v decembri 1917 padol v boji Kosta Vojinović. Srbská poštová známka k príležitosti 100. výročia Toplického povstania. Ešte pred oslobodením Srbska padlo v bojoch veľa povstaleckých vodcov. Okrem Vojinovića sa konca vojny nedožili ani Uroš Kostić, Jovan Radović či Milinko Vlahović, jediným preživším sa stal Kosta Pećanac. Jeho rola v povstaní bola počas existencie Juhoslovanského kráľovstva romantizovaná a často bol uvádzaný ako samotný iniciátor a vodca povstania. Napriek jeho spornej úlohe v ňom však Pećanac dokázal svoju účasť v povstaní využiť na to, aby sa po vojne dostal do popredia četnickej organizácie a neskôr ju i sám viedol.
Príčiny neúspechu povstania V konečnom dôsledku sa do povstania išlo predovšetkým s podporou komunistických sympatizantov a ľudí, ktorí boli nespokojní s dedinským obyvateľstvom. Celá idea povstania však bola samovražedným bláznovstvom nadiktovaným cudzími záujmami boľševikov. Povstanie nemohlo mať úspech, pretože bulharská armáda a vláda bola proti komunistom a nešla v šľapajach Komiterny. Navyše susedné štáty Bulharska od zainteresovanosti Sovietskeho zväzu čakali iba výhodu, ale zväz nemohol byť nápomocný, pretože jeho pokusy nastoliť komunizmus v Nemecku a Maďarsku - v štátoch, ktorých miestna armáda mala v povstaní pomôcť - neboli úspešné. Zajatí povstlaci v meste Vraca na jeseň v roku 1923. Nespokojnosť bulharskej vlády bola teda príčinou prečo povstanie bolo dedinské a nie ako súdruhovia z BKS vopred zamýšľali - vojenské.
Májové povstanie českého ľudu (; iné názvy: Májové povstanie (v roku 1945), České národné povstanie (v roku 1945), České povstanie v máji 1945 ) bolo otvorené ozbrojené vystúpenie českého a moravského ľudu proti nacistickým okupantom (a ich kolaborantom) od 1. mája do 9../11. mája 1945, teda v posledných dňoch druhej svetovej vojny. Na čele stála Česká národná rada. Začalo sa 1. mája 1945 lokálnymi vzburami v niektorých moravských a českých mestách (Přerov, Nymburk). 3. mája sa rozšírilo do severovýchodných Čiech (Železný Brod, Semily, Jilemnice), o deň neskôr do oblasti Kladna a 5. mája vyvrcholilo formou tzv. Pražského povstania (pozri samostatný článok), ktoré trvalo do 9. mája 1945 a bolo signálom na povstanie Čechov a Moravanov na celom okupovanom území. Hoci Nemci kapitulovali Českej národnej rade už 8. mája, viacero nemeckých jednotiek kapituláciu ignorovalo a povstanie sa preto skončilo až oslobodením Prahy sovietskymi vojskami ráno 9. mája 1945. V dňoch 9. a 11. mája 1945 pokračovali ešte prestrelky medzi Nemcami a domácim obyvateľstvom.
Pozri aj  odboj povstanie rezistencia Slovenské národné povstanie
Zneužitie povstania Po prevzatí moci komunistami začali predstavitelia komunistickej strany systematicky falšovať fakty o povstaní. Neúmerne vyzdvihovali najmä prínos komunistických predstaviteľov odboja, ktorých prezentovali ako hlavných organizátorov a hybnú silu celého povstania. Všeobecne bagatelizovali občiansky odboj a partizánov ako celok priraďovali ku komunistickej strane. Ďalej tiež neúmerne vyzdvihovali rolu partizánov v povstaní, príslušníkov a najmä velenie 1. česko-slovenskej armády na Slovensku označovali za buržoáznych stúpencov exilovej vlády v Londýne a ich činnosti systematicky prikladali vedľajší význam. I preto je dodnes SNP mnohými považované za komunistické povstanie.
Povstanie Povstanie bolo odpoveďou na násilnú helenizáciu Judey, ktorú začal kráľ Antiochos IV. Epifanes. Zrušil náboženské výsady a stotožnil židovského boha s Diom. V roku 167 pred Kr. kňaz Matatiáš odmietol vzývanie gréckych bohov; jeho syn Júda Makabejský sa postavil na čelo povstalcov a viedol ich do úspešného boja proti Seleukovcom. Makabejci dobyli Jeruzalem, očistili a znovuzasvätili Jeruzalemský chrám. Rimania, ktorí už v tej dobe bojovali proti Grécku, uznali Hasmoneovskú dynastiu a jej nárok na Judeu.
Novembrové povstanie () je vžitý názov pre povstania poľského ľudu, armády a pokrokovej inteligencie proti ruskej nadvláde, ktoré prebiehalo na prelome rokov 1830 a 1831. Skončilo sa porážkou poľských povstalcov a utužením ruskej nadvlády nad časťou poľského územia, ktoré Ruská ríša získala v troch deleniach Poľsko-litovského kráľovstva.
Júnové povstanie (po bulharsky: Юнско въстание ) je dedinské povstanie, ktoré vypuklo hneď po štátnom prevrate zo dňa 9. júna 1923. Bulharská komunistická strana v povstaní zastávala neutrálnu pozíciu keď vyhlásila, že v povstaní ide o otázku rozdelenia moci medzi mestskú a dedinskú buržoáziu. Aj napriek tomu, že v povstaní chýbala organizácia, ktorá by spolčovala povstalcov do jednej skupiny, ľudia sa rozhodli do povstania ísť sami. Navyše Bulharský národný poľnohospodársky zväz a jeho prívrženci združení v tzv. oranžovej armáde, ktorá mala za úlohu upevniť moc agrárnej strany Alexandra Stambolijskeho nebol schopný zorganizovať odpor proti štátnemu prevratu v krajine zo dňa 9. júna 1923. Oranžová armáda je porazená a jej členovia boli zajatí.
Vzbura Vzbura začala 21. mája 1918 po 6. hodine rannej tým, že 65 mužov v čele s Františkom Nohou odoprelo poslušnosť veliteľom: oproti rozkazu nastúpiť bez zbrane nastúpili na ranný nástup s puškami. K vzbure sa postupne pridávali ďalší vojaci, celkový počet bol asi 700. Hoci vzbura vypukla spontánne, jej vodcovia nadviazali rýchlo kontakt s českými vojakmi z královohradeckého 18. pešieho pluku, ktorí boli umiestnení v Českej Lípe. Jedine toto by mohlo preniesť vzburu do ďalších oblastí, čo mohlo prerásť v revolúciu, ktorá bola v českých krajinách na spadnutie. Vzbúrenci najprv obsadili mesto Rumburk a potom sa vydali na pochod k Novému Boru, kde boli obkľúčení vojskami rakúsko-uhorskej armády vrátane královohradeckého 18. pešieho pluku a rozprášení.
Kronštadtská vzbura alebo Kronštadtské povstanie bola vzbura anarchokomunistických námorníkov z Kronštadtu, námornej základne blízko Petrohradu, v marci 1921. Tisíce námorníkov, zapojených do revolúcie z roku 1917, ale nespokojných s autoritárskou politikou boľševikov, žiadalo novú voľbu sovietov, decentralizáciu, slobodu slova a zhromažďovania alebo aj zrušenie Čeky. Svoje požiadavky zverejnili 28. februára. Vodcom vzbúrencov bol Stepan Petričenko. Povstanie bolo sovietskou mocou tvrdo potlačené.
Kościuszkovo povstanie () bolo poľské národné povstanie proti Rusku a Pruskému kráľovstvu v roku 1794. Okrem iného zahŕňalo aj povstania vo Varšave, Vilniuse, Kurónsku, Veľkopoľsku a niekoľko ďalších. Povstanie malo svoju predohru. Dňa 12. marca 1794, keď generál Antoni Jozef Madaliński vyrazil z Ostrołęky smerom na Krakov. Formálne začalo 24. marca 1794, keď Tadeusz Kościuszko, veterán kontinentálnej armády v americkej vojne za nezávislosť, vyhlásil všeobecné povstanie v prejave na krakovskom námestí a prevzal právomoci hlavného veliteľa všetkých poľských síl. Kosciuszkov zbor toho dňa vypochodoval smerom na Kielce. Povstanie skončilo sa 16. novembra 1794, keď posledné povstalecké jednotky kapitulovali pred Rusmi v Radošiciach. Sporadické boje pokračovali ešte do polovice decembra.
Toplické povstanie bola vzbura srbských obyvateľov Toplického obvodu v Bulharskom okupovanom Srbsku v roku 1917 a dôležitý medzník dejín Srbska v prvej svetovej vojne. Povstanie vedené srbskými partizánmi vypuklo 21. februára a skončilo 25. marca, kedy bolo definitívne potlačené bulharskými okupačnými jednotkami. Išlo tiež o jediné povstanie celej vojny na niektorom z území okupovaných centrálnymi mocnosťami.
Vyhlásenie k potlačeniu Septembrového povstania. Septembrové povstanie (po bulharsky: Септемврийско въстание ) zorganizovala Bulharská komunistická strana pod tlakom Komunistickej Internacionály 13. septembra 1923. Jeho cieľom bolo ustanoviť robotnícko-roľnícku vlády v Bulharsku a nie však vytvoriť spoločenské komunistické zriadenie v krajine. Povstalci sa v ňom pokúsili zvrhnúť vojenskú vládu, ktorá bola v krajine ustanovená po zavraždení Alexandra Stambolijského 9. júna 1923.
Varšavské povstanie bolo ozbrojené povstanie zorganizované poľskou povstaleckou organizáciou Armia Krajowa v okupovanej Varšave. Prepuklo 1. augusta 1944 a jeho účelom bolo oslobodiť Varšavu pokiaľ možno ešte pred príchodom Červenej armády a pomocou existujúcej a fungujúcej legitímnej štátnej správy tak znemožniť ustanovenie komunistickej vlády orientovanej na Stalina. Bolo súčasťou poslednej fázy Akcie Búrka ( Akcja Burza ), ktorá zahrnovala povstanie naprieč celým Poľskom. Povstanie nemalo nádej na dlhodobý úspešný boj bez pomoci zvonka, pretože povstalecké sily nemali dosť ľudí ani vybavenie. Navyše sa okupačné sily dozvedeli o povstaní asi hodinu pred jeho začiatkom a zavčas tak stihli zorganizovať svoje jednotky do pohotovosti a zabezpečili niektoré kľúčové miesta, takže sa nepodarilo ovládnuť celú predpokladanú oblasť ani získať všetok predpokladaný materiál. Keď Červená armáda zastavila svoj postup a dlho odmietala povstalcom pomoc s výnimkou zbraní a munície, bolo rozhodnuté. Povstanie bolo rozdrvené a utopené v krvi. Heinrich Himmler nariadil na začiatku povstania zničiť mesto a vyhladiť jeho obyvateľstvo a tento rozkaz bol vzorne plnený. Nemecké jednotky od začiatku masovo vraždili vojnových zajatcov i nezúčastnených civilistov. Ušetrené nezostali ani ošetrovateľky či novorodenci. Takýto prístup však nútil povstalcov bojovať až do úplného konca, čo len zvyšovalo húževnatosť a odpor poľskej obrany. Povstalci pritom spôsobovali nemeckej strane ťažké straty, miestni nemeckí velitelia preto tento tvrdý postoj nakoniec revidovali. 2. októbra bol vyhlásený mier, 3. októbra o 5:00 vstúpila v platnosti kapitulácia povstalcov, sľubovaná s podmienkou, že sa s nimi ako vojnovými zajatcami bude zaobchádzať v súlade so Ženevskou konvenciou. Bezprostredne po kapitulácii bola dohoda (s miernym oneskoreným v niektorých oblastiach) rešpektovaná, neskôr však už len v niektorých prípadoch. Dôsledky porážky povstania boli pre Poľsko katastrofálne. Bola pri ňom zdecimovaná elita poľského národa, resp. to, čo z nej zostalo po piatich rokoch nacistického a komunistického teroru. Vo Varšave celkom zomrelo 200 000 civilistov, cez 700 000 ich bolo vyhnaných z mesta, a to celé bolo zrovnané so zemou. Medzi mŕtvymi civilistami i povstalcami bolo značné zastúpenie mladých ľudí a inteligenciou, ktorý tvorili väčšinu príslušníkov povstaleckých jednotiek. Rozdrvenie povstania a zároveň znamenalo takmer úplné zničenie štruktúr Poľského podzemného štátu a Armie Krajowej. Tieto organizácie prestali byť konkurencieschopné nastupujúcej komunistickej moci.
Výsledok Po potlačení povstania zasadali štatariálne súdy a tie do 8. novembra 1831 (keď panovník zakázal ďalšie represie) popravili 119 osôb, okolo 4 000 bolo odsúdených na palicovanie a väzenie. Povstanie nebolo jediné - v nasledujúcich rokoch sa na Slovensku odohralo viacero podobných.
Bitka a obliehanie Faraón svoju šancu rozpoznal. Vztýčil tábor a pod rúškom noci zoradil svoje sily v blízkosti nepriateľa. Nasledujúce ráno zaútočil. Vzbúrenci boli rozostavení na vyvýšenine pri pevnosti. Egyptské línie boli usporiadané do konkávnej formácie, ktorá ohrozovala obe krídla protivníka. Faraón viedol útok zo stredu. Kombinácia postavenia a počtu, spolu s včasným, odvážnym útokom, zlomili odhodlanie rebelov a ich línie sa prakticky okamžite rozpadli. Tí, ktorí boli v blízkosti mesta, utiekli za jeho hradby, kde sa následne opevnili. Egyptskí vojaci sa pustili do drancovania protivníkovho tábora. Chaos, ktorý pri tom vznikol, poskytol dostatok času roztrúseným silám rebelov, vrátane kráľov Kadeša a Megida, aby sa mohli pridať k obrancom mesta. Faraón tak prišiel o možnosť rýchleho dobytia mesta. Egypťania mesto obľahli. Zároveň vyslali vojenské jednotky do krajiny vzbúrencov a rýchlo v nej obnovili nadvládu Egypta. Mesto však ešte nejaký čas vzdorovalo – podľa niektorých odhadov až 7 mesiacov. Víťazná armáda si domov priviedla 340 zajatcov, 2 041 kobýl, 191 žriebät, 6 žrebcov, 924 bojových vozov, 200 sád brnení, 502 lukov, 1929 kusov dobytka, 22 500 oviec a kráľovské brnenie, bojový voz a stanové podpery kráľa Megida. Mesto a obyvatelia boli ušetrení.
Povstanie v ríši, vpád Peržanov Krátko po Maurikiovom zavraždení obnovili Avari na Balkáne nepriateľstvo a spustošili Tráciu, kým na východe vypukla vojenská vzbura. Nepokojná situácia bola aj v Arménii, kde na čele povstania stál vojvodca Narses, ktorému sa podarilo dobyť Edessu. Fokas na to vyslal vojvodcu Bonosa do Sýrie, ktorá sa tiež vzbúrila. Ani nepriateľskí Sasánovci nezaháľali. Keď sa veľkokráľ Husrav II. dopočul o krvavej výmene na tróne v Konštantínopole, vyhlásil Fokovi vojnu. Vraj preto aby zbavil Rímanov uzurpátora. Pod touto zámienkou obsadil Edessu, ktorá už bola obliehaná cisárskym vojskom a spojil sa s Narsom. Husrav II. navrhol za kandidáta na trón Theodosia, ktorý mal byť údajným Maurikiovým žijúcim synom. Avšak netrvalo dlho a veľkokráľova priateľská pomoc sa zmenila na nezastretú dobyvateľskú vojnu proti Byzancii. Mezopotámia, Arménia a časti Malej Ázie padli do jeho rúk, aj cez čiastočne úspešný odpor byzantských vojsk. Aj Slovania, s ktorými viedol Maurikios prudké obranné boje, teraz voľne prenikali cez nekrytú dunajskú hranicu na Balkán a do Grécka.
Uchopenie moci Fokas bol stotníkom vo vojsku, ktorému cisár Maurikios I. vydal v zime roku 602 rozkaz prezimovať na avarskom brehu Dunaja. Vojaci sa však vzbúrili a vymenovali Foka, ktorý bol výrečným rečníkom a neustále vyzýval na vzburu, za exarchu. Thrácka armáda sa potom obrátila proti Konštantínopolu. V hlavnom meste povstala proti málo obľúbenému (i keď vojensky úspešnému) Maurikiovi aj jedna zo strán v cirku – zelení. Takisto časť senátu otvorene podporovala povstanie. Cisár zo strachu o život utiekol na ostrov blízko Chalkedonu, zatiaľ čo Fokas, ktorému zelení otvorili brány mesta, vpochodoval do Konštantínopolu. Potom ako sa Fokas dal aklamáciou potvrdiť za cisára, dal Maurikia a jeho synov zajať a následne brutálnym spôsobom odpraviť.
Výsledok povstania Po potlačení povstania na krajinu doľahol teror. Mnoho aktivistov z agrárnej strany jej bývalého predsedu Alexandra Stambolijskeho a BKS bolo zatknutých a bez trestu odsúdených na smrť. Príčinou neúspechu povstania bola nekoordinovanosť spoločných krokov agrárnej strany BNPZ a BKS a tiež neutrálna pozícia ÚV KSB, ktorá vyplývala zo zlých vzťahov medzi oboma stranami počas vlády Alexandra Stambolijskeho.
Vláda Den sa stal nástupcom kráľa Wadžiho. O jeho vláde máme pomerne dobré správy, z jeho doby sa totiž zachovali prvé súvislejšie nápisy a texty, ktoré nás o ňom informujú. Dozvedáme sa z nich o dôležitých náboženských slávnostiach, o jubileu pri príležitosti tridsiatich rokov vlády kráľa či napr. o lovu hrochov, ktorého sa kráľ zúčastnil. Podľa nich tiež hneď v druhom roku svojej vlády uskutočnil doslovne „prvý úder na východ“. Pravdepodobne sa vtedy vydal na polostrov Sinaj, kde porazil miestnych kočovníkov. Vo štvrtom roku pre zmenu uskutočnil sčítanie ľudu v krajine, v desiatom zničil Verku, mesto zbraní, ktoré dodnes nebolo identifikované.
Výsledky Napriek tomu, že povstanie nebolo ešte do detailu pripravené, bolo na rozdiel od tých predošlých úspešné. Správa o úspešnom povstaní sa rýchlo rozšírila a jednotlivé južné provincie začali postupne deklarovať nezávislosť na mandžuskom dvore. Ich predstavitelia sa zišli v novembri v roku 1911 v Nankingu, kde zostavili dočasné Národné zhromaždenie, ktoré sformulovalo požiadavku na abdikáciu cisára a vyhlásenie republiky. Mandžuský dvor požiadal o pomoc Jüan Š’-kchaja, ktorý sa však pridal na stranu revolucionárov po tom, čo mu bolo prisľúbené prezidentské kreslo. Funkciu dočasného prezidenta dovtedy zastával Sunjatsen. Jüen Š’kchaj (Yuan Shikai) na toto miesto nastúpil 3. februára v roku 1912. Wu-čchangské povstanie teda začalo proces, ktorý vyvrcholil 1. januára 1912 vyhlásením Čínskej republiky a 12. februára toho istého roku abdikáciou cisára. Pretože sa tento proces odohrával z väčšej časti v cyklickom roku lunárneho kalendára nazývaného Sin-chaj, dostal názov Sin-chaiská revolúcia. Na Taiwane sa 10. október, deň vzniku povstania, dodnes slávi ako štátny sviatok Čínskej republiky s názvom „Sviatok dvoch desiatok“. 1. január roku 1912 bol ustanovený aj ako prvý deň prvého roku Republiky a na Taiwane sa letopočet dodnes počíta od tohto dátumu.
Revolúcia a Fokova smrť Navzdory policajnému režimu, ktorý cisár nastolil, sa opozícii v Konštantínopole podarilo spojiť s Herakleiom Starším, exarchom Kartága a otcom neskoršieho rovnomenného cisára, a presvedčiť ho, aby súhlasil s povstaním. Svoju úlohu v nasledujúcom sprisahaní proti uzurpátorovi zohrali zrejme aj iní provinciálni miestodržitelia, pretože synovec Herakleia Staršieho dobyl onedlho Alexandriu. Keď bola takto zaistená Afrika a Egypt, exarchov syn, Hérakleios Mladší, vyplával s flotilou z Kartága v ústrety Konštantínopolu. Hneď ako boli sťažne lodí viditeľné v Propontide, prepukla v Konštantínopole revolúcia. Ľud prenikol do cisárskeho paláca a vyvliekol nenávideného Foka na Herakleiovu vlajkovú loď. Keď Hérakleios videl pred sebou trasúceho sa a o život prosiaceho cisára, údajne sa ho spýtal: „Ty si ten, ktorý vládne ríši?“ Fokas mu vraj odpovedal otázkou: „Budeš to robiť lepšie?“ nato Hérakleios dal Foka popraviť. Podľa iných, hodnovernejších správ bol však Fokas zavraždený už pri vstupe Herakleia do Konštantínopolu. Spomínaný dialóg medzi nimi je teda pravdepodobne len vymyslený. Napriek všetkému aj Hérakleiovi naklonené pramene môžu len ťažko zakryť skutočnosť, že kríza ríše prepukla naplno až počas Herakleiovej vlády, ktorému Sasánovci odňali Sýriu a Egypt. Až neskôr sa mu podarilo pomaly a s nesmiernymi problémami situáciu štátu zlepšiť. Ríša sa nachádzala v kríze už od Maurikiovej smrti, s plnou váhou vypukla však až po roku 610. Bez ohľadu na Hérakleiove neskoršie zásluhy, možno aj tak pochybovať o tom, že bol nezištným osloboditeľom ľudu.
Dejiny Na území dnešného mesta žili pôvodne Tráci, alebo Frýgovia, ktorí tu mali dedinu menom Angori, neskôr tu pravdepodobne Gréci založili kolóniu s menom Olbia. V blízkosti boli aj iné grécke kolónie. Mesto tu založil približne v roku 310 pred Kr. macedónsky vojvodca Antigonos Jednooký, ktorý sa po smrti Alexandra Veľkého, ktorému slúžil ako veliteľ vojska, zmocnil väčšiny Malej Ázie. V novozaloženom meste sa usadili Gréci z rôznych končín gréckeho sveta. Pôvodne sa mesto nazývalo po ňom – Antigoneia . Potom, čo sa mesta zmocnili v rade ďalší Alexandrovi generáli, prešlo nakoniec mesto do rúk vládcovi Trácie Lysimacha (asi 355 pred Kr.281 pred Kr.), ktorý mesto premenoval na počesť svojej manželky Nikaie. Etymologicky znamená nikaia víťazná . V Nikaji sa narodil približne v 194 pred Kr. grécky astronóm Hipparchos; cca v roku 155 grécky historik a konzul Rímskej ríše Cassius Dio a cca v roku 240 grécky matematik a astronóm Sporos. Roku 325 zvolal do tohto mesta cisár Konštantín Veľký veľké zasadnutie biskupov cirkvi, ktoré sa neskôr stalo známe ako Prvý nicejský koncil, ktorý mal vyriešiť otázku arianizmu. Tento koncil formuloval svoje vyznanie viery, ktoré sa stalo základom, ktorý prijíma väčšina kresťanov. Od roku 395 patrí Nikaia Východorímskej (Byzantskej) ríši. Nikaia patrí od 4. stor. k najvýznamnejším byzantským mestám. Cisár Justinián I. postavil v polovici 6. storočia v meste chrám Svätej Múdrosti (Hagia Sofia) podľa vzoru slávneho chrámu Hagia Sofia v Konštantínopole. V meste sa zišiel roku 787 ďalší cirkevný koncil, Druhý nicejský koncil, ktorý riešil otázku obrazoborectva. Je to zároveň posledný koncil gréckej ortodoxnej cirkvi. Mesto roku 1080 dobyli Seldžuckí Turci, ale roku 1097 ho križiaci pri prvej križiackej výprave získali späť a predali ho naspäť Byzantskej ríši. Po vyplienení Konštantínopola roku 1204 4. križiackou výpravou odišiel cisár Theodor I. Laskaris do mesta do exilu a založil tu Nikajské cisárstvo, ktoré uchovalo byzantskú kontinuitu. Cisárstvo disponovalo veľkým územím Západnej Anatólie a stalo sa sentrom gréckej kultúry a vzdelanosti. Až roku 1259 cisár Michal VIII. Palaiologos získal trón späť, keď sa mu v roku 1261 podarilo dobyť Konštantínopol, ktorý obsadzovali Európania. Roku 1331 dobyla mesto Osmanská ríša a bolo premenované na İznik. Mesto stratilo význam po páde Konštantínopola roku 1453. Po dobytí mnohí grécki obyvatelia prestúpili na islam a poturčili sa. Mesto takto postupne získalo tureckú prevahu nad gréckym obyvateľstvom. Medzi Turkami sa zaužívalo meno pre mesto Iznik , čo je skomolenina gréckeho výrazu Is tin Nikean (Do Nikai) . Od 16. stor. začína Naikaia znovu prosperovať, stáva sa z nej jedno z najväčších centier Osmanskej ríše, obchod v meste kontrolovali hlavne grécki obchodníci a z mesta sa stalo známe vďaka svojej kvalitnej keramike (Nikajská keramika). Rozmach mesta pokračoval do roku 1923, kedy odtiaľto boli vysídlení miestni Gréci, počas Grécko-tureckej výmeny obyvateľstva. Gréci z Nikaje sa usadili v Aténach, kde je dnes na pamiatku mesta štvrť s názvom Nikea. Po odchode Grékov, ktorí tvorili bohatú podnikateľskú vrstvu začalo mesto upadať a dnes má len 15.000 obyvateľov.
Pôvodne sa tak volalo jedno miesto na úpätí štítu, kde pastieri ukladali soľ pre ovce alebo kravy. Kartografovia pravdepodobne nepoznajúc miestne reálie pomenovali najprv celý juhovýchodný hrebeň Furkotského štítu (Solisko, Solnisko, hrebeň Soliska, Soliskový hrebeň, Graň Soliska, Soliskograt, Szoliszkógerinc) a potom s prívlastkami aj vyvýšeniny a depresie hrebeňa. Adjektívum poukazuje na polohu štítu v chotári obce Štrba a nad Štrbským plesom. Pri pohľade od Štrbského plesa je Štrbské Solisko jediným samostatne a markantne viditeľným bodom na hrebeni Soliska. V sprievodcovskej literatúre bol popisovaný s dvoma vrcholmi. Dnes má nižší končiar samostatné meno: Mlynické Solisko.
Predné Solisko (, , ) je jeden z najnižších a najľahšie dostupných vrchov vo Vysokých Tatrách. Poskytuje pekný výhľad, aj keď ide o vrchol na južnom okraji horstva. Popularitu mu robia lyžiarske terény.
Poloha Na východe sa dvíhajú steny Satana a Zadnej Bašty. Na severnej strane je hrebeň vychádzajúci na pravej strane zo Štrbského štítu a končiaci vľavo na Hrubom vrchu. Na západe trochu nižšie v kotline je Malé Kozie pleso a hrebeň Soliskových štítov , končiaci sa Bystrým sedlom a Furkotským štítom. Pleso má občasný viditeľný prítok a odtok, ktorý tvorí zdrojnicu potoka Mlynica.
Mlynické Solisko (, , ) je na juhovýchodnom konci Soliskového hrebeňa medzi Nízkou lávkou (Štrbským Soliskom) a Zadným Soliskovým sedlom (Soliskovým hrbom) vo Vysokých Tatrách. Z pohľadu od juhovýchodu po ľavej strane je Furkotská dolina a po pravej Mlynická dolina.
Názov Je nový. Objavil sa, až keď Prostredné Solisko, pôvodne považované za vedľajší vrchol Veľkého Soliska, dostalo samostatné meno.
Ubytovanie Štrbské Pleso v zime Na Štrbskom Plese sú dobré možnosti ubytovania a športu. V minulosti bolo významným kúpeľným mestečkom, no postupne kúpeľníctvo upadá a z liečebných domov sa po rekonštrukcii stávajú hotely. Možnosti ubytovania sú rôznorodé, od dvojhviezdičkových turistických ubytovní, cez hotely strednej triedy (Penzión Pleso, Baník, Toliar, Litvor, FIS) až po luxusné hotely (Patria, Borovica, Grandhotel Kempinski). Záujemcovia sa môžu podstatne lacnejšie ubytovať aj v neďalekej Tatranskej Štrbe alebo v Štrbe.
Solisko môže byť: jeden z vrchov vo Vysokých Tatrách: Solisko (hrebeň) Furkotské Solisko () Malé Solisko () Predné Solisko () Prostredné Solisko () Štrbské Solisko () Veľké Solisko () Mlynické Solisko () vrch () v Čergove, pozri Solisko (vrch v Čergove) vrch () v Javorníkoch, pozri Solisko (vrch v Javorníkoch) vrch () v Spišskej Magure, pozri Solisko (vrch v Spišskej Magure) liečebný dom na Štrbskom Plese, pozri Liečebný dom Solisko potok v Čergove, pozri Solisko prítok Slatvinca
Opis Solisko leží v hlavnom hrebeni, medzi Dvoriskami () a Veľkou Javorinou (). Severným smerom sa nachádza Žobrák (), Rusínov () a Hromadský vrch (), západným Dvoriská (), Hrašovík () a Babie (), južným Škaredé (), Trepeš () a Lysá () a východne sedlom Lysina oddelená Veľká Javorina (), Čergov (), Bukový vrch () a Panteliš (). Voda zo severovýchodných častí hrebeňa odteká potokom Solisko do rieky Topľa, zo západných ju odvádza potok Hrašov a z južných Tokáreň do Ľutinky v povodí Torysy. Vrcholom vedie značený turistický chodník. Výhľady Vrchol pokrýva nesúvislý lesný porast, ktorý umožňuje len veľmi obmedzený rozhľad. Z vhodných lokalít je možné pozorovať okolité vrcholy Čergova, no tiež Busov, Vihorlatské a Volovské vrchy, Bachureň, Branisko, Levočské vrchy, ojedinele aj Kráľovu hoľu, vrcholy Vysokých Tatier a tiež vrchy v prihraničnej oblasti Poľska.
Názov Pôvodne sa tak volalo jedno miesto na úpätí štítu, kde pastieri ukladali soľ pre ovce alebo kravy. Kartografovia pravdepodobne nepoznajúc miestne reálie pomenovali najprv celý juhovýchodný hrebeň Furkotského štítu ( Solisko, Solnisko, hrebeň Soliska, Soliskový hrebeň, Graň Soliska, Soliskograt, Szoliszkógerinc ) a potom s prívlastkami aj vyvýšeniny a depresie hrebeňa. Donedávna sa názov Veľkého Soliska vzťahoval aj na Prostredné Solisko, ktoré bolo pokladané za jeho vedľajší vrchol. Iná verzia predpokladá, že pravdepodobnejším základom sa javí staré nemecké sloveso slitan, salitan, salitjen, salen – ťažiť. Práve z tohto slovesa mohol vzniknúť pre baníkov, ktorý v tejto oblasti dolovali rudy, zrozumiteľný názov Salenberg – Hora, v ktorej sa ťaží. Podľa tejto teórie, neskôr, keď sa prestalo v tejto oblasti baníčiť, posunula sa do tvaru Salzenberg , ktorý bol preložený do slovenčiny v podobe Solisko.
Názov Pôvodne sa tak volalo jedno miesto na úpätí štítu, kde pastieri ukladali soľ pre ovce alebo kravy. Kartografovia pravdepodobne nepoznajúc miestne reálie pomenovali najprv celý juhovýchodný hrebeň Furkotského štítu ( Solisko, Solnisko, hrebeň Soliska, Soliskový hrebeň, Graň Soliska, Soliskograt, Szoliszkógerinc ) a potom s prívlastkami aj vyvýšeniny a depresie hrebeňa. Donedávna sprievodcovská literatúra popisovala Malé Solisko ako objekt s dvomi vrcholkami. Pre juhovýchodný končiar sa v uplynulom čase ujalo meno Furkotské Solisko, ktoré sa v poľskej literatúre objavuje sporadicky od roku 1934. Dňa 18. septembra 1907 Dr. Alfred Martin vystúpil od juhovýchodu sólo - prvovýstup. Bol to vtedy na tú dobu pozoruhodný výkon a tak Uhorský karpatský spolok pokrstil končiar Martinovou vežou . Názov sa neujal.
Galéria Solisko.jpg|Skalnatý vrchol Predného Soliska Solisko1.jpg|Zľava Sedielková kopa, hrebeň Ostrej, Predné Solisko a Štrbský štít Solisko3.jpg|Pohľad z Predného Soliska na Štrbské pleso Strbske Solisko and Mlynicka dolina.jpg|Po modrej na chatu, dva vrcholky Predného a Štrbského Soliska, Štrbský štít v závere Mlynickej doliny
Historické výstupy Výstupy po hrebeni a na štíty Soliska nie sú náročné. Prvé zaznamenané prechody hrebeňa: v lete: Günther Oskar Dyhrenfurth, Hermann Rumpelt v dvoch etapách dňa 3. júna a potom 10. júna 1906 v zime: zo Štrbského Soliska na Zadnú Soliskovú vežu – Julius Andreas Hefty, Lajos Rokfalusy – 25. marca 1913 z Bystrého sedla na Soliskovú štrbinu – Adam Karpiński, Stefan Osiecki 12. mája 1925
Opis Solisko je nevýrazný vrch, ležiaci v krátkej rázsoche Hričovca (), ležiacom v hlavnom hrebeni. Severným smerom leží Lemešná () a Oselná (), západným Lopušná (), juhozápadným Veľký Javorník () a plytkým sedlom oddelený Hričovec, juhovýchodným Čemerka () a východným Papajova Kykula (). Vrch patrí do povodia Kysuce, ktorá pramení pod sedlom na severných svahoch Soliska a Hričovca. Na vrchol nevedie značený chodník. Výhľady Veľká časť vrchu pokrýva hustý les, ktorý neumožňuje takmer žiadny rozhľad. Z malých lokalít s redšou vegetáciou je ojedinele vidieť susedné vrchy Javorníkov, Moravsko-sliezske Beskydy, Hostýnsko-vsetínsku hornatinu, Kysucké a Sliezske Beskydy.
Turistika Predné Solisko je dostupné: po červenej značke: z Chaty pod Soliskom
Časť hrebeňa Soliska Hrebeň Soliska z Furkotskej doliny Hrebeň Soliska z Mlynickej doliny Solisko (, , ) je asi dlhý hrebeň, ktorý tvorí vedľajšie juhovýchodné rameno Furkotského štítu v rázsoche Kriváňa. Jeho kulminačným bodom je Veľké Solisko a oddeľuje Furkotskú dolinu od Mlynickej doliny vo Vysokých Tatrách.
Prvovýstup Prvý na vrchole bol Karol Englisch s vodcom Pavlom Spitzkopfom st. 19. júla 1903. Vystúpili z Furkotskej doliny. Vtedy Englisch pomenoval Veľké Solisko podľa neznámej osoby Anniným štítom: Annaspitze, Annacsúcs, Annaturm, Annatorony . V zime dňa 12. januára 1912 na vrchole boli prví Julius Andreas Hefty a Lajos Rokfalusy. Turistika Na vrchol nevedie turistický chodník. Výstup je možný len s horským vodcom.
Opis Solisko je nevýrazný vrch v hlavnom hrebeni pohoria, medzi sedlom Hlinka () a Úšustom (). Vedie ním štátna hranica i rozvodie Čierneho a Baltského mora. Západným smerom dominuje Muńcul (), severne Pientkuľa (), východne Malý kopec () a južným smerom Veľký kopec (), Úšust a Javorina (). Severozápadné svahy hrebeňa a Soliska odvodňujú prítoky potoka Glinka v povodí rieky Sola, vodu z juhovýchodne sa zvažujúcich častí odvádza riečka Klinianka v povodí Bielej Oravy. Vrcholom vedie značený chodník z blízkeho sedla Hlinka. Výhľady Vrch pokrýva nesúvislý, miestami riedky lesný porast, ktorý umožňuje obmedzený rozhľad. Z vhodných lokalít s nízkou vegetáciou sú viditeľné okolité vrchy Oravských, Kysuckých, Sliezskych a Žywieckych Beskýd, časť Krivánskej Fatry a Oravskej Magury a veľká časť Tatier.
Názov Názov sa objavuje len v novších turistických sprievodcoch a mapách. Názov je motivovaný Soliskovým hrebeňom .
Jednotlivé prvky sojomba majú symbolický význam. Najhornejšia figúra predstavuje oheň, symbol šťastia a spokojnosti. Jeho tri plamene znamenajú minulosť, prítomnosť i budúcnosť. Slnko a mesiac sú predstavou "sveta" a večnosti (mladý mesiac je otcom Mongolska a zlaté slnko jeho matkou). Ďalší prvok, trojuholník (iný je na spodku ideogramov), symbolizuje šíp a kopiju obrátenú hrotom k zemi, čo v mongolskej heraldike znamená "smrť nepriateľovi". Úzky obdĺžnik (opäť v dvojici) pripomína rovinu stepi, priamočiarosť, spravodlivosť a čestnosť. Uprostred znaku je kruh "Jin-jang", starý budhistický symbol jednoty protikladov (ohňa a vody, neba a zeme, muža a ženy), pripominajúci v tomto prípade telá dvoch rýb primknutých k sebe v nekonečnom kruhu prechádzajúce jedna v druhú. Zľava i sprava sú dva vysoké obdĺžniky, symbolizujúce piliere, pevnosť, tvrdosť a príslovie "Dvaja priatelia sú silnejší ako kamenné hradby''".
Význam sojomba Podľa mongolského výkladu je význam sojomba nasledovný: prvý znak zhora predstavuje oheň - podľa Mongolov symbol úsvitu, znovuzrodenia a tiež pokračovania a rozšírenia rodu. Tri plamene ohňa vyjadrujú rozkvet národa v troch dimenziách - v minulosti, súčasnosti a budúcnosti; ďalšie dva znaky znázorňujú slnko a mesiac - oddávna najuctievanejšie symboly Mongolov, symbolizujúce svetlo a večnosť; podľa starej legendy „ Národu mongolskému otcom je mladý mesiac a matkou zlaté slnko “; hlavnú časť sojomba tvorí znak podobajúci sa na čínsky Jin a Jang, jeho budhistický význam sa interpretuje ako „ ryby nikdy nezatvárajúce oči“ a symbolizujú bdelosť mongolského národa; ryby sú obklopené zo všetkých štyroch strán obdĺžnikmi, ktoré predstavujú rovnú step a cnosti mongolského národa - otvorenosť, čestnosť, dobroprajnosť a spravodlivosť. Obdĺžniky zodpovedajú tradičnej prosbe „ Nech všetko hore aj dolu čestne slúži národu! “ dva vertikálne obdĺžniky predstavujú múry pevnosti a priateľstvo a vyjadrujú, že dvaja priatelia sú silnejší ako akékoľvek nebezpečenstvo; horný a dolný trojuholník sú vojenskými symbolmi hrotov šípov a majú byť výstrahou pre vonkajších nepriateľov (horný trojuholník), ale i vo vnútri (dolný trojuholník). Zlatá farba sojomba symbolizuje nemennosť a trvácnosť, ako aj slobodu a nezávislosť Mongolov. Tri horné symboly sojomba sú spoločné aj pre ďalšie národy a národnosti - predovšetkým Buriatov a Mongolov v čínskom regióne Vnútorné Mongolsko.
Mongolský znak sojombo Sojombo (mong. cyrilikou cоёмбо – sojombo; prepisy z mong. trad. písma: sojombu, sojongbu; slovo pochádza zo sanskritského स्वयम्भू – svajambhú) je starodávny symbol, ideogram pochádzajúci z budhizmu. V Mongolsku ho v 17. storočí spopularizoval kňaz-bogdgegen (vtelený Budha) Zanbazar. Odvtedy sa tento symbol považuje za symbol mongolského národa a stal sa súčasťou mongolského štátneho znaku a vlajky. Sojombo predstavuje kompozíciu v tvare stĺpu, v ktorom je schematicky zobrazená myšlienka vzniku a konania mongolského národa a štátu. Symbol obsahuje viaceré znaky, ktoré až spoločne vytvárajú celý význam. Znaky v sojombe sa čítajú zhora nadol.
Súčasnosť Jurta je tradičné, prenosné, drevené obydlie, ktoré používajú kočovní Mongoli už po stáročia. Drevená konštrukcia je pokrytá vrstvami tkaniny a ovčou vlnou ako izoláciou. Súčasné politické a ekonomické postavenie Mongolska je výsledkom súhry špecifických prírodných a spoločenských faktorov. Sú to najmä prírodné podmienky, geografická poloha nárazníkového štátu medzi dvoma ázijskými mocnosťami – Ruskou federáciou a Čínskou ľudovou republikou, a ich osobitý vplyv na dejiny Mongolska, ktoré umožňujú pochopiť tradičné kočovnícke a pastierske zameranie v minulosti ako aj východiskové pozície mongolského hospodárstva a jeho premeny po rozpade bipolárneho rozdelenia sveta. V tomto období je hlavnými bodmi programu vlády je riešenie sociálnych problémov obyvateľstva, podpora malého a stredného podnikania, rozvoj vidieka, reorganizácia a modernizácia školstva. Do akej miery však môžu byť podobné snahy a pokusy úspešné zostáva otázkou ďalšieho vývoja dnešného Mongolska a zvládnutia nových ekonomických a spoločenských výziev.
Mongolsko (-toto je krátky aj dlhý tvar názvu; mong. Mongol Uls doslova "mongolský/-ká štát/krajina", často nesprávne prekladané ako Mongolská republika ; v rokoch 1924-1992 bol dlhý tvar názvu štátu Mongolská ľudová republika ) je vnútrozemský štát v strednej Ázii, hraničiaci na severe s Ruskom a na juhu s Čínou. Hlavné a najväčšie mesto Ulanbátar je domovom asi 40% populácie. S rozlohou je Mongolsko 19. najväčšou a tiež najredšie osídlenou nezávislou krajinou na svete, s počtom obyvateľov okolo 3,2 milióna obyvateľov. Je to tiež druhý najväčší vnútrozemský štát na svete po Kazachstane. Oblasť súčasného Mongolska, bola už v minulosti ovládaná mnohými kočovnými ríšami. V roku 1206 Džingischán založil Mongolskú ríšu a podmanil si veľkú časť vtedajšieho sveta. V 16. a 17. storočí sa Mongolsko dostalo pod vplyv tibetského budhizmu. Na konci 17. storočia boli všetky oblasti Mongolska začlenené do oblasti vládnucej dynastie Čching. Po páde dynastie Čching v roku 1911, Mongolsko vyhlásilo nezávislosť, ale muselo bojovať až do roku 1921, v ktorom pevne stanovilo svoju nezávislosť od Čínskej republiky. Krajina sa už v prvých rokoch svojej existencie dostala pod značný vplyv ZSSR, a v roku 1924 bola vyhlásená Mongolská ľudová republika, čím sa stala priamo satelitným štátom ZSSR. Až po zrútení komunistických režimov v Európe koncom roka 1989, keď Mongolsko prešlo svojou vlastnou demokratickou revolúciou na začiatku roku 1990, to viedlo k systému viacerých politických strán, novej ústave z roku 1992 a k prechodu k trhovému hospodárstvu. Krajina má len veľmi málo ornej pôdy, veľkú časť Mongolska pokrývajú suché stepi s drsným podnebím, kde hlavným zdrojom obživy je kočovné pastierstvo. Okrem vývozu vlnených tkanín (napríklad kašmíru) a výrobkov z kože je dôležitou súčasťou hospodárstva ťažba nerastných surovín (volfrám, hnedé a čierne uhlie, meď a ropa). Územie dnešného Mongolska sa v starších časoch označovalo ako Vonkajšie Mongolsko, kým takzvané Vnútorné Mongolsko je dnes ako autonómna oblasť súčasťou Čínskej ľudovej republiky. Mongolsko je parlamentná republika. V roku 1961 sa Mongolsko stalo členom OSN a v roku 1997 vstúpilo aj do Svetovej obchodnej organizácie.
Pozri aj  Mongolsko Vlajka Mongolska Mongolská hymna Sojombo (symbol)
Sojombo Mongolské sojombo v dvoch variantoch Jednotlivé prvky sojomba majú symbolický význam. Najhornejšia figúra predstavuje oheň, symbol šťastia a spokojnosti. Jeho tri plamene znamenajú minulosť, prítomnosť i budúcnosť. Slnko a mesiac sú predstavou " sveta " a večnosti (mladý mesiac je otcom Mongolska a zlaté slnko jeho matkou). Ďalší prvok, trojuholník (iný je na spodku ideogramov), symbolizuje šíp a kopiju obrátenú hrotom k zemi, čo v mongolskej heraldike znamená " smrť nepriateľovi ". Úzky obdĺžnik (opäť v dvojici) pripomína rovinu stepi, priamočiarosť, spravodlivosť a čestnosť. Uprostred znaku je kruh "Jin-jang", starý budhistický symbol jednoty protikladov (ohňa a vody, neba a zeme, muža a ženy), pripominajúci v tomto prípade telá dvoch rýb primknutých k sebe v nekonečnom kruhu prechádzajúce jedna v druhú. Zľava i sprava sú dva vysoké obdĺžniky, symbolizujúce piliere, pevnosť, tvrdosť a príslovie " Dvaja priatelia sú silnejší ako kamenné hradby ".
Poloha a prírodné podmienky  Geografia Topografická mapa Mongolska Púšť Gobi v strednom Mongolsku Po vzniku Kazachstanu prestalo byť Mongolsko najväčším vnútrozemským štátom sveta (zaberá druhú pozíciu). Patrí medzi štáty najviac vzdialené od mora (). V západo-východnom smere meria , od severu k juhu . Dĺžka hraníc predstavuje , z toho pripadá na hranicu s Ruskom a predstavuje hranica s Čínskou ľudovou republikou.. Územie Mongolska zasahuje na severe do pásma ihličnatých lesov sibírskej tajgy a rozprestiera sa cez pás stepí až po ázijskú oblasť púští na juhu. Veľká časť krajiny má charakter náhornej plošiny s priemernou nadmorskou výškou presahujúcou ; iba 19% rozlohy krajiny sa nachádza pod úrovňou . Najnižším bodom je hladina jazera Chocho Núr () v najseverovýchodnejšom cípe krajiny. Kým juhovýchod a juh Mongolska je len mierne zvlnený a zbrázdený stržami, na severe a najmä na západe sa dvíhajú vysoké pohoria Východný Sajan, Changaj a Mongolský Altaj (s najvyššou horou krajiny Hüiten Peak vysokou ). Na juhu Mongolska potom ďalej k východu vybieha o niečo nižšie pásmo Gobijského Altaja. Celý juh a juhovýchod Mongolska zaberá najsuchšie a najnehostinnejšia časť krajiny – púšť Gobi. Medzi horami na západe sa nachádza celý rad veľkých bezodtokových jazier (Char Us núr, Chjargas núr); táto oblasť býva preto nazývaná Jazernou panvou. Tu sa rozprestiera najväčšie mongolské jazero Uvs núr (). V kontraste s juhom, kde chýbajú stále vodné toky, v severnej časti krajiny existuje pomerne hustá riečna sieť. Najväčšími riekami sú Orchon a Selenga, ktoré odvádzajú vodu do ruského jazera Bajkal, patria teda k úmoriu Severného ľadového oceánu. Selenge je na dolnom toku pri ruských hraniciach dokonca využívaná pre lodnú dopravu. Podnebie Vzhľadom na polohu na náhornej plošine v stredoázijskom vnútrozemí má Mongolsko extrémne kontinentálne podnebie s veľmi malým množstvom zrážok (najmä v púšti Gobi). Z hľadiska vegetačných a klimatických podmienok je Mongolsko jedným z najnehostinnejších miest na Zemi. Väčšina krajiny je extrémne horúca v lete a studená v zime. V januári prináša studený front z vnútrozemia chlad a teplota na nížinách a v údoliach klesá až na −30 °C. V tomto čase je účinkom teplotnej inverzie oveľa teplejšie na svahoch hôr, kde teplota stúpa s nadmorskou výškou. Na najteplejších miestach vystúpia januárové denné teploty na 0 °C až 5 °C, pričom v noci klesajú na −30 °C v chladných oblastiach nie je zriedkavých ani −40 °C. V lete, najmä v júli vystúpia najvyššie denné teploty na 20 °C až 25 °C. Leto trvá maximálne tri mesiace, pričom už v septembri začnú teploty výrazne klesať. Ročná priemerná teplota v hlavnom meste Mongolska Ulanbátare je približne 0 °C, čo ho robí jedným najchladnejších hlavných miest na svete.
Štátne symboly  Štátny znak Dnešný štátny znak bol prijatý zákonom národného parlamentu Buriatska 20. apríla 1995. Štátny znak tvorí trojfarebný kruh využívajúci rovnaké farby, ako má buriatska vlajka (modrá, biela, žltá). Na vrchu kruhu sa nachádza zlaté „ sojombo “ - staroveký východný ideogram symbolizujúci večný život. Sojombo je zložené z troch prvkov - oheň, slnko, mesiac. Oheň symbolizuje šťastie v rodine i národe, jeho tri plamene predstavujú minulosť, prítomnosť a budúcnosť štátu. Slnko predstavuje život, deň, matku. Mesiac symbolizuje noc, odpočinok i otca. Spoločne sú slnko a mesiac symbolmi sveta a večnosti. Zlatá farba je symbolom večnosti a nemennosti, ako aj nezávislosti. Sojombo uznávajú za svoj národný symbol Mongoli a Buriati, Mongolsko ho má vo svojom štátnom znaku a vlajke. V strede kruhu sú vyobrazené typické prvky buriatskej krajiny - sivomodré vlny Bajkalského jazera a zelené hory. Spodnú časť znaku rovnomerne raz z každej strany ovíja belasá stuha „ chadak “, budhistický tradičný šál - symbol pohostinnosti a mierumilovnosti Buriatov. Štátny znak sa zobrazuje v striebornom štvoruholníkovom heraldickom štíte zaostrenom v spodnej časti. Oproti stavu pri prijatí znaku v r.1995 došlo k jedinej úprave v zobrazovaní - do 1. januára 2000 sa v „ chadaku “ nachádzal aj názov republiky v buriatskom a ruskom jazyku. Štátna vlajka Vlajka Buriatska bola prijatá Churalom (národným parlamentom) 29. októbra 2007. Aktualizácia zákona bez vonkajších zmien vlajky prebehla 2. júla 2007. Vlajku obdĺžnikového tvaru tvoria tri horizontálne pásy - modrý , zaberajúci dve štvrtiny, biely a žltý , zaberajúce po jednej štvrtine plochy. V ľavom hornom rohu modrého poľa je umiestnený národný znak Buriatska sojombo žltej farby, pozostávajúci z kosákovitého mesiaca, slnka a ohňa s tromi jazykmi. Štátna hymna Štátna hymna Buriatska bola uzákonená Churalom (národným parlamentom) 20. apríla 1995. Za základ hymny bola zvolená skladba О родной земле („O rodnej zemi“) skladateľa Aanatolija A. Andrejeva a textom Dambu Zodbiča Žalsarajeva. Text hymny bol prijatý v buriatskom i ruskom jazyku.