TUKE-KEMT/reranking-skquad huggingface dataset:
Entomologické aktivity Zaoberal sa hlavne radom chrobákov (Coleoptera) a to predovšetkým čeľaďami Carabidae a Chrysomelidae . Entomologickej verejnosti je známy tiež ako redaktor maďarských „Entomologických listov“ – Rovartani lapok, kde spolupracoval hlavne s Lajosom Abafi – Aignerom. Spracovával tiež niektoré biografické články o významných entomológoch prevažne z Rakúsko – Uhorskej monarchie. Bol významný taxonóm a špecialista v odbore coleopterológie. Opísal asi 400 nových druhov hmyzu z územia Európy, Ázie, ale tiež mal význam ako prieskumník coleopter z územia Balkánu. Pre našu slovenskú entomológiu má význam hlavne preto, lebo robil prieskum niektorých lokalít z oblasti územia Slovenska. Od období rokov 1897 až 1932 pôsobil ako kustód v Magyar Természettudományi Múzeum. V roku 1953 získal titul doktora prírodných vied. Počas svojho života napísal asi 451 prác s viac ako 9000 stránkami textu. Jeho zbierka hmyzu sa zachovala v Maďarskom národnom múzeu v Budapešti: obsahuje hlavne jeho zbierku chrobákov a materiál z tretej expedície Eugena Zichyho z centrálnej a východnej Ázie z roku 1898. Pozostáva z takmer milióna jedincov.
Život a dielo Štúdiá v Budapešti, roku 1870 zložil profesorské skúšky z prírodopisu. V rokoch 1869-1870 skúšobný profesor matematiky a prirodných vied na Štátnom maďarskom kráľovskom katolíckom gymnáziu v Banskej Bystrici, od 1871 na reálke v Kremnici, neskôr jej riaditeľ. Autor štúdií a článkov so spoločenskou, politickou a kultúrnou problematikou banských miest, historickej práce o kremnickom Kasíne, monografie o revolúcii 1848 a o pôsobení vojsk Arthura Görgeia v okolí banských miest.
Narodil sa v šľachtickej rodine, šľachtický titul získal v roku 1741 jeho praprastarý otec Juraj Stummer de Ipoly. Otec František Stummer de Ipoly (1799 – 1848) bol stoličný úradník, matka Arsenia rod. Smrečaniová (Szmrecsányi) (1802 – 1881). Ako miesto jeho narodenia sa takmer vždy uvádzajú Kosihy nad Ipľom, avšak podľa matriky pokrstených farnosti Horné Žemberovce sa narodil vo filiálke Disznós, čo je vtedajší názov pre Kmeťovce v levickom okrese. V Kmeťovciach sa o dva roky neskôr narodil aj jeho brat Ľudovít. Arnold dostal pri krste 22. októbra 1823 mená Arnold Matthias Aloysius Vendelin, teda Arnold Matej Alojz Vendelín, resp. ''Arnold Mátyás Alajos Vendel'' (hun). Posledné z krstných mien - Vendelín - predstavuje meno svätca, ktorý má sviatok 20. októbra, teda v deň narodenia. Zaujímavosťou je, že v úmrtnom zázname jeho otca z roku 1848 sa priezvisko uvádza ešte ako Stummer, avšak v úmrtnom zázname jeho matky z roku 1881 už ako Ipolyi-Stummer.
Pôvod Dosiaľ je sporné miesto jeho pôvodu, v archívoch absentuje aj presný dátum jeho narodenia (1651 alebo 1653), no pravdepodobne pochádzal z Čiech. Z roku 1707 sa zachoval úradný zápis, že je natione Bohemus ex Schlackenberg , čo môže znamenať z Čiech/Česka, narodený v Česku/Čechách, českej národnosti, ale označovali sa tak vtedy niekedy aj uhorskí Slováci (spravidla protestanti). V zápise matričnej knihy rímskokatolíckeho farského úradu v Banskej Štiavnici je zapísaný ako: Dominus Matthæus Höll . Ako rodinný jazyk prichádza do úvahy nemčina a slovenčina, pretože pri zápise jeho syna do seminára roku 1753 sa pri jazykoch uvádza Quas linguas calleat: Latinam, German. et Slav. bene. (preklad: Ktoré jazyky ovláda: latinský, nem. a sloven. dobre). „Schlackenberg“ sa spravidla (najmä u súčasných slovenských autorov) interpretuje ako Horný Slavkov v Česku () alebo Kremnica/?miesto v Kremnici na Slovensku, alebo (najmä staršie) ako Ostrov nad Ohří () v Česku. Podľa rodinnej tradície rodina Höllovcov pochádzala z Bavorska. V roku 1738 je Cornelius pri zápise svojho syna do jezuitského rádu uvedený ako Officialis German. (preklad: Nem. úradník). Meno Matthäus Cornelius Höll je nemecká podoba mena používaná aj vo vtedy štandardne používaných latinských textoch. V modernej nemčine sa jeho meno uvádza skôr ako Matthias Cornelius Höll/Hell; v modernej slovenčine znie Matúš Kornel Höll, ale obyčajne sa uvádza ako Matej Kornel Hell (Matthias Matej, Matthäus Matúš); a v modernej maďarčine sa uvádza ako Hell Máté Kornél alebo Hell Mátyás Kornél/Cornelius (Máté Matúš, Mátyás Matej).
Biografia Študoval medicínu a lekárom sa stal asi v roku 1779. Entomológiou sa zaoberal ako svojim koníčkom. Zomrel veľmi mladý v roku 1788 – niekedy sa rok úmrtia udáva aj 1780.
Životopis Syn známeho odborníka na právo, Johanna Caspara Bluntschliho, bol najskôr žiakom Gottfrieda Sempera v Zürichu, potom odišiel v roku 1863 na štúdiá do Florencie, 1864 do Paríža na École nationale supérieure des beaux-arts de Paris a v roku 1866 do Heidelbergu. S Karlom Jonasom Myliusom mal vo Frankfurte nad Mohanom v období 1870 – 1881 úspešnú kanceláriu, ktorá okrem iného v roku 1876 vyhrala architektonickú súťaž na novú budovu hamburskej radnice. Plánovaná výstavba však nebola realizovaná. V roku 1876 postavili vo Frankfurte Frankfurter Hof Hotel. Ich prácu na Ústrednom cintoríne vo Viedni pripomína ulica Mylius-Bluntschli-Straße . Bluntschli realizoval mnoho nádherných budov a palácov. V období 1881 – 1914 pôsobil ako profesor na polytechnickom inštitúte (teraz ETH) v Zürichu. Jeho hrob je na cintoríne Friedhof Sihlfeld.
Pôvod Narodil sa v šľachtickej rodine, šľachtický titul získal v roku 1741 jeho praprastarý otec Juraj Stummer de Ipoly. Otec František Stummer de Ipoly (17991848) bol stoličný úradník, matka Arsenia rod. Smrečaniová (Szmrecsányi) (18021881). Ako miesto jeho narodenia sa takmer vždy uvádzajú Kosihy nad Ipľom, avšak podľa matriky pokrstených farnosti Horné Žemberovce sa narodil vo filiálke Disznós, čo je vtedajší názov pre Kmeťovce v levickom okrese. V Kmeťovciach sa o dva roky neskôr narodil aj jeho brat Ľudovít. Arnold dostal pri krste 22. októbra 1823 mená Arnold Matthias Aloysius Vendelin , teda Arnold Matej Alojz Vendelín , resp. . Posledné z krstných mien - Vendelín - predstavuje meno svätca, ktorý má sviatok 20. októbra, teda v deň narodenia. Zaujímavosťou je, že v úmrtnom zázname jeho otca z roku 1848 sa priezvisko uvádza ešte ako Stummer, avšak v úmrtnom zázname jeho matky z roku 1881 už ako Ipolyi-Stummer.
Životopis Po štúdiu a Magister artium (1476) v Erfurte odišiel na Universität Tübingen, kde sa v roku 1492 stal profesorom medicíny. Eberhard I. z Württemberga ho poveril prekladom lekárskych textov do nemčiny. ;Dochované rukopisy: Regimen und uffenthalt der gesunthait , prelozeno v roku 1493 z Summa conservationis et curationis , autor Wilhelm von Saliceto Buch von der wundartzny , čiastočný preklad Chirurgia , autor Pietro d’Argelata.
Životopis Začal sa učiť v otcovej dielni, kde sa zúčastnil na realizácii viacerých výtvarných návrhov. V marci 1659 výučbu skončil a získal vlastnú kamenársku značku HW. Na erbe náhrobníka podnikaľa E. Höfflingera na južnej strane vo vnútri Kostola sv. Kríža v Banskej Bystrici (1648) je signatúra HW; predpokladá sa, žeho vytesal sám podľa otcovej predlohy. Pôsobil v oblasti dekoratívnej výzdoby budov a náhrobníkov. Roku 1676 sa stal občanom mesta Freiberg.
Theodore von Kármán Theodore von Kármán (; 11. máj 1881 - † 6. máj 1963) bol maďarsko-americký matematik, letecký inžinier a fyzik, ktorý pôsobil predovšetkým v oblasti letectva a kozmonautiky. Vypracoval mnoho kľúčových pokrokov v aerodynamike, najmä jeho práca na nadzvukovom a hypersonickom prúdení vzduchu. Je považovaný za vynikajúceho aerodynamického teoretika dvadsiateho storočia.
Životopis Ukončil vojenskú akadémiu a stal sa inžinierom. Po určitú dobu žil a pôsobil v Berlíne. Bol predsedom Berlínskeho združenia Maďarov, neskôr, od roku 1899 bol zamestnancom spoločnosti Gesellschaft für Südkamerun (Spoločnosť Južného Kamerunu). Vďaka tejto funkcii sa dostal do Kamerunu, kde mal za úlohu skúmať a mapovať Zadný Kamerun a vyhľadať možnosti k založeniu obchodných pobočiek. Hlavným vývozným artiklom Kamerunu bol v tom čase kaučuk a slonovina. Úlohou bolo zorganizovať vývoz týchto surovín. S prerušeniami strávil v Afrike spolu 12 rokov, počas tejto doby sa zaoberal aj etnografickou zberateľskou a kartografickou činnosťou. Listy z Afriky písané rodine vnímavo opisujú jeho tamojší život, zvyky domorodcov a ich vzájomné boje ako aj boj proti Európanom, ktorý priniesol veľa obetí. Neskôr sa stal generálnym riaditeľom Južno kamerunskej akciovej spoločnosti. Po návrate domov v roku 1912 robil prednášky o zážitkoch a skúsenostiach pre rôzne odborné spoločnosti, medzi ďalšími pre Maďarskú geografickú spoločnosť, Etnografickú spoločnosť a pre Obchodné združenie Subotice. Časť prednášok vyšla aj v tlači, v Buletíne maďarského etnografického múzea (1913) a v zošitoch publikujúcich texty valného zhromaždenia Ľudovej akadémie Erzsébet (1911 a 1913). Maďarské etnografické múzeum obohatil s hodnotnou, viac než 200 kusovou zbierkou z Kamerunu, niekoľko vlastnoručných náčrtov máp, cestopisov a materiál prednášok uchováva Maďarské geografické múzeum. Zúčastnil sa prvej svetovej vojny, ako dôstojník (kapitán) v zálohe, kde bol vážne zranený a neskôr dostal prestížne vyznamenanie. Niektoré svoje zážitky z vojny aj publikoval. Po vojne sa usadil v Bratislave, kde si založil rodinu. Zomrel v roku 1937.
Externé odkazy  Záznam o narodení a krste v matrike - indexovaný záznam; pokrstený ako Joannes Ignatius Sturmayr
Život Narodil sa v Nitre v rodine tesára a pôvodne sa mal stáť kňazom, prišiel však do Pešti, kde pracoval v železiarskej továrni, odtiaľ odchádza do Viedne kde pracuje v bronziarskej fabrike Dziedzinski und Hanusch a učí sa tam cizelérskemu remeslu. V rokoch 1869-1874 študuje na novozaloženej Vysokej škole umeleckopriemyselnej vo Viedni u sochára Otta Königa. V roku 1876 nastupuje na túto školu ako učiteľ, vďaka historikovi umenia, profesorovi Rudolfovi Eitelbergerovi rytierovi z Edelbergu. Tvorba Štefana Schwarza je pozoruhodná najmä medailami a reliéfmi, bol tiež znamenitým portrétistom (medaila s podobizňou sochára Georga Raphaela Donnera 1893, manželov Kruppovcov, spoločná plaketa Denka, Matschenka a Exnera, Davida rytiera Schönherra) . V roku 1884 sa stáva profesorom na Vysokej škole umeleckopriemyselnej vo Viedni (Universität für angewandte Kunst Wien). Na fasádu Neue Burgu vo Viedni vytvoril historizujúcu sochu rytiera (1895-1901) . Je autorom náhrobku Rudolfa Eitelbergera rytiera z Edelbergu 1887 na Centrálnom cintoríne vo Viedni. Z jeho školy vyšlo viacero talentovaných sochárov a medailérov, boli to napríklad aj Joseph Kowarzik, Heinrich Kautsch pochádzajúci z Prahy.
Životopis Jeho otec bol obchodníkom. V mladosti vyštudoval strednú školu v Košiciach. V roku 1861 odišiel do Viedne a neskôr po svojom štúdiu na Viedenskej univerzite bol vymenovaný za profesora. Od roku 1872 pracoval vo všeobecnej nemocnici vo Viedni, kde okrem mnohých pacientov ošetroval aj Júliusa Andrášiho – vtedajšieho ministra zahraničných vecí Rakúsko-Uhorska. Zomrel počas nehody v jedenástom viedenskom obvode Simmering. Je pochovaný vo Viedni. Jeho mramorová busta bola odhalená v roku 1929 a nachádza sa v hlavnej hale () Viedenskej univerzity. V roku 1888 bol Ultzmann zvolený členom Nemeckej akadémie prírodných vied Leopoldina. V roku 1954 po ňom vo viedenskej mestskej časti Donaustadt (22. obvod) pomenovali ulicu – Ultzmanngasse . Kariéra Ultzmann je jedným zo zakladateľov modernej urológie, vrátane charakteristiky chémie moču, fyziológie a patológie renálnych a močových systémov. Vytvoril presnú metodiku a predstavil dnes bežne používané diagnostické a chirurgické nástroje v tejto oblasti.
Entomologické aktivity Entomológii, najmä štúdiu motýľov, sa začal venovať už počas gymnaziálnych rokov v Modre, hlavne pod vplyvom svojho spolužiaka Dionýza Štúra. Ešte počas svojich vysokoškolských štúdií sa vo Viedni zoznámil so správcom Prírodovedného múzea a významným entomológom Ludwikom Redtenbacherom. Počas plavby v prístavoch Afriky a na Madagaskare robil zoologické výskumy, o čom písal v svojich listoch Dionýzovi Štúrovi. Pri pobyte v Indonézii sa popri lekárskych povinnostiach venoval štúdiu dvojkrídlovcov, motýľov a pavúkov. V roku 1852 vydal svoju prácu: Systematisches Verzeichniß der im Kaiserthum Österreich vorkommenden Spinnen . V ďalších rokoch napísal viacero entomologických a arachnologických prác, ktoré sú uvedené v priloženej bibliografii. Po svojom preložení na ostrov Amboin robil i tu entomologické výskumy. Jeho zbierka hmyzu sa nachádza v Maďarskom národnom múzeu v Budapešti.
Život Biografické dáta z jeho mladosti sú neúplné. Vzhľadom na jeho meno sa mu pôvodne prisudzoval taliansky pôvod a jeho dielo sa spájalo s dielom jeho menovca, viedenského dvorského sochára Johanna Stanettiho (16631725). Na základe umeleckohistorického bádania sa vie, že sa narodil v Dolnom Benešove neďaleko Opavy ako jeden z troch synov kapitána Jána Pavla Stanetiho, hospodárskeho správcu miestneho panstva, a Zuzany, rodenej Cigfirstovej (jeho bratia Anton a František tiež boli sochármi). Umelecké vzdelanie nadobudol pravdepodobne v Rakúsku a Sliezsku. Prvý hodnoverný údaj o jeho pôsobení na Slovensku pochádza z roku 1741 v súvislosti s prácami v piaristickom Kostole Najsvätejšej Trojice v Prievidzi, počas ktorých nadviazal dlhoročnú plodnú spoluprácu s viedenským maliarom, usadeným v neďalekej Banskej Štiavnici, Antonom Schmidtom. V roku 1745 sa definitívne usadil v Kremnici, kde sa aj v tom istom roku oženil (s manželkou Terezou, rod. Gürtlerovou, mal päť detí). Získal mestské občianstvo a časom tu založil sochársku dielňu.
Biografia Narodil sa v rakúskom Neunkirchene v roku 1770. Po skončení základného a stredného vzdelania pokračoval v štúdiu medicíny na Lekárskej fakulte vo Viedni, ktoré ukončil v roku 1792. Po skončení štúdií pracoval spočiatku ako lekár rakúskej armády. V rokoch 1800 až 1805 bol osobným lekárom baróna Alojza Mednyanského vo Veselom pri Piešťanoch a neskôr v rokoch 1811 – 1815 v Rakoviciach. V rokoch 1815 až 1820 pracoval ako osobný lekár grófa Aspremonta v Lednických Rovniach pri Púchove, kde v tomto období v botanickej záhrade pestoval asi 2 000 divo rastúcich druhov rastlín. V tomto období sa veľmi intenzívne venoval floristickému prieskumu celej Trenčianskej župy a patril medzi popredných znalcov flóry stredného Považia. Ako svojmu koníčku sa počas života venoval hlavne botanike. Po smrti významného botanika Pála Kitaibela v roku 1821 prijal miesto hlavného riaditeľa univerzitnej botanickej záhrady v Pešti, kde pracoval až do roku 1840. Zomrel roku 1847 v Štajerskom Hradci v Rakúsku. Počas života vykonal mnohé cesty do Vysokých Tatier, Turca, Oravy, Liptova a Spiša. Niektoré jeho rukopisy boli uložené vo viedenskom múzeu.
Slávnosť Najsvätejšieho Kristovho Tela a Krvi ľudovo nazývaná aj Božie Telo () je prikázaný sviatok v katolíckej cirkvi. Je pripomienkou skutočnej prítomnosti Ježiša Krista, spasiteľa sveta, vo Sviatosti oltárnej ako Boha a človeka. Oslavuje sa vždy v druhý štvrtok po slávnosti Zoslania Ducha Svätého. Tento sviatok je spojený s procesiamieucharistickými pochodmi naprieč mestami a obcami doprevádzanými modlitbami.
Sviatky Cecília patrí dodnes k obzvlášť obľúbeným svätým. Meno Cecília bolo v skorších dobách jedným z častých dievčenských mien. Sv. Cecília je patrónkou hudby a nevidiacich, má meniny 22. novembra. Sviatok svätých Valerianusa a Tiburcia je 14. apríla (slovenskou obdobou mena Tiburcius je Ctibor). Inou svätou rovnakého mena je sv. Cecília Lotrinská, ktorá zomrela v roku 670. Podľa cirkevného kalendára má meniny 12. augusta.
Prvý sviatok vianočný (Narodenie Pána) – deň pracovného pokoja
7. októbra sa oslavuje Ružencová Panna Mária
Adventný veniec thumbtime=84|Adventný labyrint krétskeho štýlu vyrobený z 2500 horiacich čajových sviečok v Centre pre kresťanskú meditáciu a spiritualitu diecézy Limburg u svätého Kríža vo Frankfurte nad Mohanom-Bornheim Advent alebo adventné obdobie (z lat. adventus príchod) je prvá časť liturgického roka v západnej liturgickej tradícii vymedzená 4 nedeľami pred sviatkom narodenia Ježiša Krista a obdobie duchovnej prípravy na Vianoce. V teologickom zmysle sa advent vyznačuje dvojakým očakávaním – sviatku narodenia Ježiša Krista a jeho druhého (eschatologického) príchodu na konci času (parúzia), ale taktiež sa nezabúda na osobitnú úctu Ježišovej Matky napríklad tzv. rorátnou sv. omšou v dňoch do 16. decembra. Liturgickou farbou pre advent je fialová (na tretiu adventnú nedeľu je možné použiť ružovú farbu) .
Sviatok svätých apoštolov (Grécko)
Západná cirkev V Ríme bol sviatok slávený od 7. storočia. Počas sprievodu od Rímskeho fóra do Baziliky Santa Maria Maggiore ľudia niesli v rukách sviece, ktoré boli znakom pokánia, ale aj očisty. Zvyk niesť sviece zaviedol pápež Geláz I. v roku 494 po Kr. Tento sviatok je aj dňom zasväteného života. Zasvätení ho slávia v rámci diecéz spoločne so svojimi biskupmi. Starší názov Očisťovanie Panny Márie bol v rímskokatolíckej cirkvi od roku 1969 zmenený na teraz používaný názov Obetovanie Pána .
Súbor:Annunciation_by_El_Greco_(1570-1575,_Prado).jpg|náhľad|Zvestovanie Pána, El Greco, 1575. Zvestovanie Pána je v rímskokatolíckej cirkvi slávnosť (nie prikázaný sviatok), ktorá má ako svoju nosnú tému zvestovanie vtelenia Božieho Slova. Táto udalosť je opísaná v Evanjeliu podľa sv. Lukáša 1, 28-33. V rímskokatolíckej cirkvi sa slávi obyčajne 25. marca. V prípade, že vychádza dátum 25. marca na Svätý týždeň (napr. v roku 2016) alebo na Veľkonočnú oktávu, sviatok sa presúva na najbližší deň po Veľkonočnej oktáve. V gréckokatolíckej a pravoslávnej cirkvi sa tento sviatok slávi ako Zvestovanie presvätej Bohorodičke alebo Zvestovanie našej presvätej Vládkyni, Bohorodičke Márii, vždy Panne.
V apríli 2002 sa v hlavnom meste Caracas rozhoreli protesty proti Bolívaristickej vláde. Pri zrážkach s políciou zomrelo asi 20 ľudí 110 bolo ranených. Proti Chávezovi sa postavila časť armády, ktorá ho prinútila odstúpiť a odísť do La Orchila. Za dočasného prezidenta sa vyhlásil podnikateľ Pedro Carmona. Protesty na podporu Cháveza spolu s nedostatočnou podporou pre režim Carmonu, ktorý niektorí považovali za smerujúci k totalite, rýchlo viedol k jeho rezignácii. Chávez sa vrátil k moci 14. apríla 2002.
Geografia Mapa Bolívie Uyuni Bolívia sa nachádza v centrálnej časti Južnej Ameriky na ploche 1 098 581 km². Juhozápadnú časť pokrývajú vrcholy Ánd, pričom centrálne územie vyplňuje náhorná plošina Altiplano. Severné a východné okraje Bolívie spadajú do nižších polôh dažďových pralesov v povodí Amazonky (rieka Mamoré) a oblasti Gran Chaco v povodí rieky Paraná (Paraguaj). Bolívia stratila prístup k pobrežiu Tichého oceánu v tzv. Pacifickej vojne v roku 1879. Najvyšším vrcholom Bolívie je vulkán Nevado Sajama s výškou 6 542 m, ktorý sa nachádza v departmente Oruro. Severozápadnú hranicu zeme tvorí z malej časti jazero Titicaca. Najväčšími mestami sú La Paz, El Alto, Santa Cruz de la Sierra a Cochabamba. Hlavné mesto je Sucre patrí medzi najvyššie položené hlavné mestá sveta. Známy La Paz nie je hlavné mesto, je to len mesto, kde má sídlo vláda.
Hospodárstvo Bolívia disponuje nesmiernym nerastným bohatstvom vrátane rozsiahlych ložísk rúd striebra. Práve tie sem privábili Španielov, ktorí zemi vládli od 16. storočia až do chvíle, kedy povstala so zbraňou v ruke a v roku 1825 získala nezávislosť. Bolívia je jeden z najchudobnejších štátov Latinskej Ameriky. Vinou politickej nestability štátu však väčšina jej obyvateľov, a hlavne Indiánov, dodnes žije v značnej chudobe. Bolívia vyváža hlavne nerasty vrátane cínu. Je strediskom rozsiahleho ilegálneho obchodu s kokaínom.
Predohra Vnútropolitická situácia v Salvádore bola napätá už dlho pred vypuknutím vojny. V krajine dlhodobo panovali veľké sociálne rozdiely, keď rodiny niekoľkých oligarchov vlastnili takmer všetku pôdu na úkor väčšinového chudobného obyvateľstva. Pri potláčaní sociálnych nepokojov nadobudla v Salvádore veľký vplyv armáda a už od 30. rokov 20. st., počnúc diktátorom Maximilianom Hernández Martínezom, zastávali post prezidenta prakticky výlučne vysokopostavení armádni dôstojníci, dosadzovaní po sfalšovaných voľbách, prípadne vládli viacčlenné vojenské chunty, ktoré tvrdo potláčali všetku opozíciu, obzvlášť z radov ľavicovo orientovaných politických strán a hnutí. Táto situácia, spolu so stále zhoršujúcou sa sociálno-ekonomickou situáciou majoritného obyvateľstva viedla v priebehu 70. rokov k viacerým väčším nepokojom, ktoré však bývali armádou tvrdo potlačené a predstavitelia opozície začali byť fyzicky likvidovaní a zastrašovaní hlavne pomocou eskadier smrti. V tomto období bol nárast sociálneho napätia čiastočne spojený aj s návratom veľkého množstva chudobných salvádorských imigrantov z Hondurasu, ktorí boli odtiaľ vyhnaní po tzv. Futbalovej vojne v roku 1969. Tieto okolnosti viedli už od začiatku 70. rokov k vzniku viacerých radikálnych ľavicových skupín, ktoré sa rozhodli vojenský režim zvrhnúť pomocou ozbrojeného partizánskeho boja. Najväčšou z nich sa stali Ľudové oslobodzovacie sily "Farabundo Martí" , ktoré sa v roku 1980 spojili s ďalšími štyrmi menšími hnutiami a spolu založili Front národného oslobodenia Farabunda Martího ( FMLN ). Povstalecký bojovník z hnutia FMLN, 1984
Príklady  Generál Raul Baduel, bývalý minister obrany Venezuely, obvinil v roku 2005 Spojené štáty z vedenia vojny štvrtej generácie proti Bolívijskej revolúcií Huga Chaveza.
Administratívne členenie Správne členenie Bolívia sa člení na 9 departmentov/departamentos (v zátvorke je uvedené hlavné mesto): Beni (Trinidad) Chuquisaca (Sucre) Cochabamba (Cochabamba) La Paz (La Paz) Oruro (Oruro) Pando (Cobija) Potosí (Potosí) Santa Cruz (Santa Cruz de la Sierra) Tarija (Tarija) Departmenty sa ďalej delia do 100 provincií ( provincias ), provincie sa ešte členia do mnoho kantónov ( cantones ) a obcí ( municipalidades ).
Bolívijské národné futbalové mužstvo reprezentuje Bolíviu na medzinárodných futbalových akciách, ako napríklad Majstrovstvá sveta alebo Copa America.
Udalosti  6. august – vyhlásenie nezávislosti Bolívie bola zhotovená prvá fotografia (Joseph Nicéphore Niépce)
Ukončenie konfliktu K podstatnému zvratu vo vojne došlo v novembri 1989, keď FMLN odštartoval novú veľkú ofenzívu, v ktorej sa mu podarilo získať kontrolu dokonca nad niektorými okrajovými štvrťami San Salvadoru, pričom v niektorých častiach mesta došlo k obzvlášť intenzívnym pouličným bojom. Mesto sa im nakoniec obsadiť nepodarilo, no ich akcia ukázala patovosť ozbrojeného konfliktu, kde ani jedna zo strán nie je schopná vojensky poraziť tú druhú a udalosti tak zosilnili medzinárodný tlak na mierové ukončenie občianskej vojny. Na salvádorskú vládu v tomto ohľade začal naliehať aj jej najväčší podporovateľ, vláda USA. Nový prezident Salvádoru Alfredo Cristiani (zvolený v roku 1989 taktiež po „kvázi slobodných“ voľbách) tak napriek nesúhlasu časti armády začal s povstalcami priame rokovania, ktoré viedli v apríli 1991 k prímeriu a definitívne vyústili do podpísania mierovej zmluvy v zámku Chapultepec v Mexiko City 16. januára 1992. Civilnú obeť konfliktu prenášajú jej príbuzní na svoju farmu kvôli pohrebu, 1982
Začiatky vojny Za začiatok občianskej vojny v Salvádore sa považuje 17. október 1979, keď úradujúceho vojenského prezidenta, generála Carlosa Humberto Romera zvrhla tzv. Revolučná vládnuca chunta , ktorá okrem vojakov pozostávala aj z niekoľkých civilných politikov, akým bol napr. konzervatívny pravičiar José Napoleón Duarte, dovtedy známy odporca vojenskej diktatúry. Chunta si kládla za cieľ upokojiť napätú situáciu v krajine, preto opatrne začala uskutočňovať niektoré ľavicou presadzované reformy, ako zoštátnenie niektorých strategických podnikov, či miernu pozemkovú reformu (napriek tomu si však udržovala dobré vzťahy s USA). Hoci nová chunta oficiálne rozpustila obávanú polovojenskú jednotku ORDEN (ktorú už od 60. rokov využívali na upevňovanie moci predchádzajúci vojenský prezidenti), v skutočnosti sa politické represie a násilnosti za jej vlády zintenzívnili a pomerne rýchlo vyeskalovali do občianskej vojny. Zásluhu na tom mala vo veľkej miere vojenská časť chunty, ktorá vstup civilných politikov už na začiatku podmieňovala tým, že armáde nebudú klásť prekážky v boji proti ľavicovým guerillám. Za vzrastanie násilia však najvýraznejšie mohli rozpory v armáde. Jej radikálne ultrapravicové krídlo totiž nedôverovalo umiernenejším „reformistom“ z chunty a na vlastnú päsť organizovalo brutálne eskadry smrti, ktoré začali masovo vraždiť nielen ľavicových predstaviteľov a aktivistov, ale aj civilistov, ktorí s nimi čo i len prejavovali sympatie, či napr. nahlas kritizovali armádu. Táto radikálna časť armády, reprezentovaná hlavne majorom Robertom D Aubuissonom, chcela touto eskaláciou násilia nielen zlikvidovať ľavicovú opozíciu, ale zároveň podkopať a zastrašiť civilno-vojenskú chuntu, zabrániť reformám a opäť prevziať v krajine absolútnu moc. Vládnuca chunta, vedomá si tohto tlaku a obávajúca sa otvoreného konfliktu v armáde tak akcie ultrapravičiarov vo veľkej miere tolerovala, či dokonca v tichosti podporovala.
Hugo Rafael Chávez Frías ( 28. júl 1954, Sabaneta, Venezuela – † 5. marec 2013 Caracas, Venezuela) bol venezuelský politik a prezident Venezuely. Chávez propagoval víziu demokratického (kresťanského) socializmu, latinskoamerickej integrácie a boj proti imperializmu. Bol kritikom neoliberálnej globalizácie a súčasnej zahraničnej politiky USA. Chávez bol štyrikrát zvolený za prezidenta Venezuely v rokoch 1998, 2000, 2006 a 2012. 5. marca 2013 Chávez prehral dvojročný boj s rakovinou.
Májová revolúcia ( Revolución de Mayo ), bola séria politických a sociálnych udalosti v Buenos Aires, ktoré vytvorili prvú miestnu vládu v Laplatskom vicekráľovstve (ktoré zahŕňalo dnešnú Argentínu, Bolíviu, Paraguaj a Uruguaj), ktorú nevymenovala španielska koruna. Hoci udalosti prebiehali iba v Buenos Aires, dôsledkom toho bolo to, že vicekráľ Cisneros bol vyhnaný z úradu. Na týchto aktoch sa podieľali väčšinou stredné a vyššie vrstvy obyvateľstva Buenos Aires (väčšinou Španieli alebo potomkovia Španielov). Udalosti neboli spojené so žiadnymi násilnosťami; a termín "revolúcia" bol voľne aplikovaný argentínskou tradíciou, ako potreba zvýrazniť vládnu zmenu a nepopierateľný fakt, že po "revolúcii" v Buenos Aires už neboli podriadení rozhodnutiam prijatým v Madride. Dňa 13. mája 1810, príchod britskej fregaty do Montevidea potvrdil povesti šíriace sa v Buenos Aires: Napoleon I. napadol Španielsko, zvrhol kráľa Ferdinanda VII, a nahradil ho svojim starším bratom Jozefom. Pôsobenie koruny bolo prenesené do regentského výboru v Cádize, ktorý bol však obkľúčený francúzskymi oddielmi. Situácia bol jasná: autorita a moc vicekráľovstva skončila, nastalo mocenské vákuum. Dňa 25. mája 1810 bola vytvorená prvá chunta v Buenos Aires, ktorá prevzala moc od vicekráľa Baltasara Hidalga de Cisneros. Dňa 9. júla 1816 Argentína deklarovala svoju nezávislosť od španielskej koruny. Dnes si každoročne 25. mája v Argentíne pripomínajú tieto významné udalosti v dejinách krajiny ako el Dia de la Revolucion de Mayo ( Deň májovej revolúcie ). Kategória:Dejiny Argentíny
Životopis Bol synom šľachtica španielskeho pôvodu; po smrti rodičov odišiel roku 1799 študovať do Španielska, kde sa roku 1802 oženil. Na krátku dobu sa vrátil do vlasti v rokoch 1803 - 1804 a definitívne roku 1807. Zapojil sa do hnutia, ktoré sa snažilo o oslobodenie od španielskej nadvlády, a keď v roku 1810 junta v Caracase vyhlásila nezávislosť, vyslala Bolívara ako vyjednávača do Anglicka. V roku 1812 sa zúčastnil na neúspešnom povstaní venezuelských republikánov pod vedením Francisca de Mirandu. Po Mirandovej kapitulácii potom v Cartagene organizoval ozbrojené sily, ktoré sa v roku 1813 zmocnili Caracasu; Bolívar získal titul Osloboditeľ (El Libertador) . V roku 1814 sa mu na krátku dobu podarilo oslobodiť aj Bogotu, ale v nasledujúcom roku po opakovanej porážke odišiel hľadať pomoc na Jamajku, neskôr na Haiti. V roku 1816 sa znova vrátil s vojskom a dobyl Angosturu (dnešný Ciudad Bolívar), ktorá sa stala sídlom revolučnej vlády. Po víťazstve pri Boyacá v roku 1819 bola veľká časť Novej Granady oslobodená a začlenila sa do Veľkej Kolumbie (federácia dnešnej Venezuely, Kolumbie, Panamy a Ekvádoru), vytvorené na kongrese v Angosture ; Bolívar sa stal prezidentom Veľkej Kolumbie. Ďalšie víťazstvá nad španielskymi vojskami v rokoch 1821 až 1822 upevnili Bolívarove postavenie. Bolívar prispel k oslobodeniu Peru a roku 1821 bol zvolený za jeho prezidenta. Definitívnu porážku Španielom zasadili v roku 1824 Bolívar pri Ayacucha a Sucre pri Juníne. Roku 1825 bolo Horné Peru na jeho počesť pomenované Bolívia. Bolívarov plán na vytvorenie panamerickej federácie kongres latinskoamerických štátov v Paname v roku 1826 neprijal. Veľkú Kolumbiu zmietali stále väčšie nezhody, ktoré Bolívar nebol schopný zvládnuť. V rokoch 1827 – 1828 sa odtrhli Peru a Bolívia. Sklamaný odstúpil v roku 1828 z prezidentského úradu a stiahol sa do ústrania. V rokoch 1829 – 1830 sa od Venezuely odtrhli Kolumbia a Ekvádor; Bolívar, chorý na tuberkulózu, zomrel roku 1830. O úcte, ktorú dodnes Bolívar v Južnej Amerike požíva, svedčí napríklad aj to, že jeho rodná zem, Venezuela, nesie oficiálny názov República Bolivariana de Venezuela (Bolívarská venezuelská republika). Meno Bolívar má tiež venezuelská mena.
Život Narodil sa ako 2. zo siedmich detí v učiteľskej rodine v meste Sabaneta v štáte Barinas vo Venezuele v roku 1954. Jeho pradedo Pedro Pérez Delgado bol známy ako bojovník, ktorý položil život v boji proti diktátorovi Gomezovi. Od mladosti prejavoval záujem o bejzbal. Po absolvovaní strednej školy navštevoval v rokoch 1971–1975 vojenskú akadémiu v Caracase. Po skončení štúdia pôsobil v armáde. Od roku 1977 začal organizovať tajné ľavicové armádne hnutie (Ejército de Liberación del Pueblo de Venezuela, skr. ELPV). V tomto období sa oženil s Nancy Colmenares, s ktorou mal 3 deti. V roku 1992 viedol neúspešný pokus o vojenský prevrat, keď sa pokúšal zvrhnúť prezidenta Péreza, po ktorom bol zatknutý. Z väzenia bol prepustený v roku 1994 na základe amnestie prezidenta Calderu. Po prepustení odišiel z armády a angažoval sa v Bolívarskom hnutí. V roku 1998 kandidoval vo voľbách na prezidenta s podporou svojho Hnutia piatej republiky (Movimiento Quinta Republica, skr. MVR). Sľubujúc reformy v prospech chudobného obyvateľstva nastúpil na post prezidenta v roku 1999, po tom čo získal vo voľbách 56% hlasov. Na začiatku vlády mal širokú podporu v rámci celého spektra obyvateľstva. Bol označovaný za idealistu schopného zmien v skostnatenom politickom systéme krajiny. V nasledujúcom období sa prejavil ako ľavicový populista, postupne koncentrujúci vo svojich rukách veľkú moc. Do vysokých štátnych funkcií menoval bývalých armádnych dôstojníkov. Zníženie inflácie na 12,3% dosiahol vďaka zisku z predaja ropy. Počas svojej vlády sa zasadil o znárodnenie ťažobných zariadení v krajine, zmenil podmienky zmlúv s firmou Exxon-Mobil. Financie získané z predaja ropy využíval na boj s chudobou. Bol odporcom liberalizácie svetového obchodu. V roku 1999 rýchlo zmenil ústavu a získal možnosť zotrvať v kresle prezidenta 6 rokov. V apríli 2002 sa v hlavnom meste Caracas rozhoreli protesty proti Bolívaristickej vláde. Pri zrážkach s políciou zomrelo asi 20 ľudí a 110 bolo ranených. Proti Chávezovi sa postavila časť armády, ktorá ho prinútila odstúpiť a odísť do La Orchila. Za dočasného prezidenta sa vyhlásil podnikateľ Pedro Carmona. Protesty na podporu Cháveza spolu s nedostatočnou podporou pre režim Carmonu, ktorý niektorí považovali za smerujúci k totalite, rýchlo viedol k jeho rezignácii. Chávez sa vrátil k moci 14. apríla 2002. V roku 2011 bola Chávezovi diagnostikovaná rakovina. Zomrel 5. marca 2013 v dôsledku infekcie dýchacích ciest. Podlomenú imunitu mala za následok liečba rakoviny. Na post prezidenta následne nastúpil Nicolás Maduro.
Pôvod Neschopnosť veľkej chunty účinne vládnuť celému územiu Spojených provincii La Platy, no predovšetkým vojenské neúspechy, ktoré jej armáda zaznamenávala v niektorých okrajových oblastiach, postavili proti vláde aj verejnú mienku v Buenos Aires. Veľká chunta mala príliš veľký počet členov, ktorí sa často nemohli na niektorých otázkach dohodnúť. Opozícia tak vinila veľkú chuntu, že nepracuje a jej členovia iba strácajú čas v diskusiách, čo odďaľuje prijatie dôležitých rozhodnutí. Potom, čo 20. júna 1811 porazili rojalisti armádu Spojených provincii v bitke pri Huaqui, sa nespokojnosti ešte vystupňovala. Prezident veľkej chunty Cornelio Saavedra sa rozhodol osobne prevziať velenie severnej armády a túto reorganizovať. Opozícia na čele s Marianom Morenom využila neprítomnosť prezidenta v Buenos Aires a nanútila členom veľkej chunty prijatie nových členov z Buenos Aires. Následne došlo k rozhodnutiu, aby bola veľká chunta nahradená iným typom vlády, ktorý by bol efektívnejší. 22. septembra 1811 tak vznikol tzv. prvý triumvirát, kde moc získali zástupcovia Buenos Aires. Vytvorenie triumvirátu však neznamenalo automatický zánik veľkej chunty. Táto ešte krátky čas fungovala taktiež a mala určité legislatívne právomoci.
Juan Vicente Gómez ( 24. júl 1857 - † 17. december 1935) venezuelský politik, prezident a vojenský generál. Čistokrvný Indián z And. V roku 1899 vstúpil do armády a v roku 1908 sa presadil ako veliteľ. S pomocou armády sa v roku 1908 stal prezidentom; 27 rokov vládol ako absolútny diktátor. Vďaka rope priviedol do krajiny zahraničné investície, podporoval verejné práce (hlavne pri stavbe železníc). Vo svojej dobe považovaný za najbohatšieho muža Latinskej Ameriky.
Obyvateľstvo Obyvateľstvo je zo 67% tvorené mesticmi, z 21% potomkami Európanov, z 10% potomkami Afričanov a z 2% domorodými obyvateľmi. Žije tu približne 200 000 Indiánov, zvyškov spoločenstiev, ktoré sa stále živia lovom a zberom. Obyvateľstvo je predovšetkým rímskokatolíckeho (96%) a protestantského vyznania. Venezuela má 31 568 179 obyvateľov (odhad z r. 2016). Z tohoto počtu pripadá najväčšia časť na mesticov. Z čistokrvných indiánskych kmeňov, ktoré ešte na začiatku 19. storočia obývali Venezuelu. Zachovali sa, nehľadiac k zvyškom v Guayane sídliacim, len Cumangoto a Chaima . Ostatní sa zmiesili s prisťahovanými Španielmi, menej s černochmi. Títo sú jednak potomkami prepustených otrokov po zrušení otroctva roku 1856, alebo sa prisťahovali neskôr, a zaoberajú sa hospodárstvom; čistých černochov je sotva 5%. Z Európanov tu mali najväčší vplyv Španieli, hlavne Baskovia, ktorí sa pomiešali s Indiánmi. Počet cudzincov koncom 19. storočia narastal. Zo 44 000 cudzincov napočítaných roku 1894 bolo 11 000 Kolumbijčanov, 13 000 Španielov, a zo zostávajúcich 19 000 pripadlo 6 100 na Angličanov (hlavne z Trinidadu), 3 700 na Holanďanov (z Curaçaa), 3 200 na Talianov, 2500 na Francúzov (z Korziky) a 1 000 na Nemcov, ktorý spolu s Angličanmi mali najväčší vplyv v krajine, držiaci vo svojich rukách obchod, cesty a bane. Úradným jazykom je španielčina. Čo sa týka zamestnania obyvateľstva, zaoberá sa z najväčšieho podielu buď poľnohospodárstvom alebo chovom dobytka. Výhradne pre domácu spotrebu sa pestujú kukurica, yucca, zemiaky, banány a cukrová trstina; ryža je takmer neznáma.
V roku 1998 kandidoval vo voľbách na prezidenta s podporou svojho Hnutia piatej republiky (Movimiento Quinta Republica, skr. MVR). Sľubujúc reformy v prospech chudobného obyvateľstva nastúpil na post prezidenta v roku 1999, po tom čo získal vo voľbách 56% hlasov. Na začiatku vlády mal širokú podporu v rámci celého spektra obyvateľstva. Bol označovaný za idealistu schopného zmien v skostnatenom politickom systéme krajiny. V nasledujúcom období sa prejavil ako ľavicový populista, postupne koncentrujúci vo svojich rukách veľkú moc. Do vysokých štátnych funkcií menoval bývalých armádnych dôstojníkov. Zníženie inflácie na 12,3% dosiahol vďaka zisku z predaja ropy. Počas svojej vlády sa zasadil o znárodnenie ťažobných zariadení v krajine, zmenil podmienky zmlúv s firmou Exxon-Mobil. Financie získané z predaja ropy využíval na boj s chudobou. Bol odporcom liberalizácie svetového obchodu.
Úrad prezidenta od roku 2018 López Obrador bol kandidátom na prezidenta po tretí krát vo voľbách v roku 2018, kedy kandidoval za Juntos Haremos Historia, koalíciu zloženú z ľavicovej Strany práce, pravicovej Strany sociálneho stretu a Národného hnutia obnovy (MORENA). Vo voľbách získal 53 % hlasov a zvíťazil vo všetkých štátoch s výnimkou Guanajuata. V kampani hovoril o navýšení finančnej pomoci pre študentov, zdvojnásobení penzií pre dôchodcov, zdvojnásobení minimálnej mzdy, amnestii pre drogových kriminálnikov či o výstavbe 100 nových univerzít a o bezplatnom prístupe na verejné vysoké školy. Taktiež avizoval ukončenie drogovej vojny proti kartelom a legalizáciu niektorých drog ako marihuana. Ohlásil, že zruší projekt na výstavbu nového medzinárodného letiska pre hlavné mesto, ktorý bol obklopený škandálmi a možnými dopadmi na životné prostredie. Tiež chcel vyhlásiť referendum na predošlé energetické reformy, implementované v roku 2013, ktoré ukončili štátnu kontrolu nad ropnou spoločnosťou Pemex, ktorej zisky predstavovali 18% celkových príjmov rozpočtu verejného sektoru. Deklaroval tiež politiku stimulov a podpory pre poľnohospodársky sektor krajiny, ako aj oddialenie opätovného vyjednania dohody NAFTA až do volieb. K jeho ambicióznym plánom patrí výstavba ďalších ropných rafinérií, navýšenie sociálnych výdavkov, zníženie platov a výhod politikov a decentralizácia vlády, spočívajúca v presunutí niektorých vládnych rezortov a agentúr z hlavného mesta do iných štátov Mexika.
Geografia Stredná časť krajiny je vyplnená Orinockou nížinou. Na severozápade a severe sa tiahnú horské pásma Cordillera de Mérida (5 007 m n. m.) a Cordillera de la Costa (2 596 m n. m.), juhovýchod krajiny zaujíma Guyanská vysočina s náhornými plošinami a stolovými horami (Neblina, 3 014 m n. m.; Roraima, 2 772 m n. m.). Pobrežie je väčšinou hornaté; nížinné len na západe s veľkým Maracaibským zálivom a na východe v delte rieky Orinoko. Venezuela má veľa ostrovov; najväčší je Isla de Margarita (1 072 km²). Väčšina Venezuely patrí do povodia Orinoka (hlavné prítoky Meta, Apure, Caura, Caroni a iné.); v povodí veľa vodopádov (Salto del Ángel, 979 m, na rieke Churún je najvyšší na svete). Je tu vlhké tropické podnebie zo stálymi teplotami. Tropické pralesy pokrývajú hlavne horné povodie Orinoka, na súšach horských svahoch vždyzelené aj opadavé tropické lesy. V nížinách sa nachádza hustá savana. Vo Venezuele je asi 105 chránených oblastí, ktoré pokrývajú približne 26 % kontinentálneho, morského a ostrovného povrchu krajiny.
Životopis  Vstup do politiky Na univerzite v Buenos Aires vyštudoval práva, následne na škole učil, nakoniec sa dal na politiku. Od roku 1983 je členom peronistickej Justicialistické strany, pracoval ako poradca v miestnom parlamente či na rôznych ministerstvách. Na prelome tisícročí mal blízko k prezidentovi Eduardovi Duhaldemu (vo funkcii v rokoch 2002 až 2003), v rokoch 2000 až 2003 bol zástupcom v Buenos Aires. V máji 2003 ho prezident Nestor Kircher menoval šéfom argentínskeho kabinetu ministrov. Kabinet viedol krátko aj počas vlády prezidentky Cristiny Kirchnerovej (Kirchnerovej manželky). Rezignoval 23. júla 2008, len niekoľko dní po tom, čo parlament zamietol plány vlády prezidentky na zvýšenie vývozných daní na poľnohospodárske produkty. Ako dôvody rezignácie uviedol Fernandéz podľa médií "vyčerpanie" a "stratu autority". V prezidentských voľbách roku 2015 viedol kampaň liberálneho kandidáta Sergia Massy, ktorý vtedy skončil v prvom kole volieb na treťom mieste. Prezident Vo voľbách roku 2019 kandidoval na prezidenta ako líder stredoľavej koalície Unidad Ciudadana (Občianska jednota). V októbri 2019 zvíťazil už v prvom kole volieb, keď porazil jeho stredopravého súpera Mauricia Macriho v pomere 48,03/40,44 percenta hlasov. V novembri 2020 oznámil, že parlamentu poslal návrh zákona o legalizácii interrupcií, pričom následne v decembri toho roku bola legalizácia schválená aj senátom. V marci 2021 sa stal terčom útoku zo strany odporcov banskej ťažby, keď cestoval po oblasti zasiahnutej nedávno lesnými požiarmi. Fernández sa nachádzal vo vozidle neďaleko mesta Lago Puelo, keď ho skupina ľudí začala zasypávať kameňmi a rozbila dve okná. Nadávky smerovali aj na adresu Mariana Arcioniho, guvernéra tamojšej provincie Chubut, ktorý podporoval ťažobný projekt a mal podporu prezidenta. Koronavírus V apríli 2021 bol pozitívne testovaný na koronavírus. Miestne médiá informovali, že Fernández dostal 21. januára prvú dávku vakcíny Sputnik V a 11. februára bol preočkovaný jej druhou dávkou. V auguste 2021 argentínska prokuratúra obvinila Fernandeza z porušenia povinne nariadenej karantény, keď v júli 2020 usporiadal narodeninovú oslavu pre svoju priateľku.
Život Pôvodne pracoval ako vodič autobusu, potom sa stal odborovým predákom. V politike je od roku 1999, najskôr bol poslanec, potom predseda parlamentu, minister zahraničných vecí a nakoniec viceprezident. Niekdajší viceprezident zložil prísahu na mimoriadnom zasadnutí Národného zhromaždenia v Caracase; opozícia však schôdzu bojkotovala. Prezidentom sa stal na základe faktu, že zosnulý Hugo Chávez neprisahlal k 4. prezidentskému obdobiu, a preto z právneho hľadiska bola doba jeho smrti považovaná stále za 3. prezidentské obdobie. V prípade, že prezident zomrie alebo odstúpi počas posledných 2 rokov svojho mandátu, pozíciu prezidenta preberá viceprezident a to do zvolania legitímnych volieb. Po zložení prezidentskej prísahy oznámil, že požiadal o okamžité vyhlásenie prezidentských volieb. Tie sa podľa ústavy majú uskutočniť do 30 dní po prezidentovej smrti. Prezident Venezuely Maduro kandidoval v nasledujúcich prezidentských voľbách, ktoré sa konali 14. apríla 2013. Socialisti chceli využiť odkaz masovo obľúbeného Cháveza, ktorý Madura v poslednom verejnom vystúpení označil za svojho nástupcu. Na jeho stranu sa navyše po Chávezovej smrti postavila armáda, ktorej ústava zakazuje hrať akúkoľvek úlohu v politike. Maduro nakoniec vyhral veľmi tesne, získal 50,66 %. Jeho protivník Henrique Capriles výsledky vyhlásil za sfalšované. Od marca 2017 čelí Maduro masovým demonštráciám, stále má však podporu armády. Protesty si už vyžiadali niekoľko mŕtvych a desiatky zranených. Podnetom pre túto vlnu demonštrácií bol okrem hyperinflácie, nedostatku potravín a vysokej zločinnosti pokus najvyššieho súdu (nakloneného Madurovi) prevziať právomoci parlamentu. Opozícia potom Madura označila za diktátora. Počas 48 hodín súd pod tlakom od svojho rozhodnutia ustúpil. Aj cez všetky problémy, ktorým krajina za jeho prezidentovania čelila a ktoré viedli k predčasným prezidentským voľbám, dokázal Maduro 21. mája 2018 svoj mandát obhájiť, získal 68 % odovzdaných hlasov. Maduro teda môže v prezidentskej funkcii zotrvať až do roku 2025. Prezidentská kríza 2019 V nadväznosti na opozíciou bojkotované prezidentské voľby z mája 2018 a následný nástup Madura do druhého volebného obdobia 10. januára 2019 vyhlásilo Národné zhromaždenie, v ktorom má Madurova opozícia väčšinu, že Maduro už nie je viac prezidentom a zvolilo za nového dočasného prezidenta vtedajšieho predsedu Národného zhromaždenia Juana Guaidá. Maduro však zo svojho postu odmietol odstúpiť.
Nicolás Maduro Moros ( 23. november 1962, Caracas) je venezuelský politik, ktorý sa 8. marca 2013 po smrti prezidenta Cháveza stal dočasným prezidentom krajiny, a následne riadne zvoleným prezidentom.
Priebeh Ekonomické reformy boli navrhnuté a uskutočnené skupinou čilských ekonómov známych pod prezývkou Chicago Boys , ktorú získali svojim štúdiom na University of Chicago. Plán mal 3 ciele: ekonomickú liberalizáciu, privatizáciu štátneho majetku a stabilizáciu inflácie. Úvodné reformy, boli implementované v troch etapách – v rokoch 1974 – 1983, 1985 a 1990. Naďalej prehlbované však boli aj po Pinochetovom odchode z čela krajiny.
Ekonomika Po podpise mierovej dohody v Chapultepecu zaznamenávala ekonomika mierny, ale trvalý rast. Od 1. januára 2001 sa americký dolár stal platidlom rovnocenným domácemu colónu, ktorý postupne ako platidlo v obchodnej praxi zanikol. Rastie podiel výroby a služieb na výkonnosti ekonomiky, a to na úkor pestovania kávy. Hlavné priemyselné odvetvia sú potravinárstvo, petrochémia, chémia, textilný a nábytkársky priemysel. Salvádor podpísal dohodu o voľnom obchode s USA, Strednou Amerikou a Dominikánskou republikou (CAFTA), ako aj s Mexikom, Čile, Tchajwanom, Kolumbiou a Panamou. Najväčším zdrojom príjmov do štátneho rozpočtu je DPH, ktorej sadzba je od roku 1995 13%. Dolarizácia ekonomiky spôsobila pokles úrokových sadzieb. Finančné agentúry ako Moody´s dávajú vyššie hodnotenie ekonomiky v Latinskej Amerike iba Čile a Mexiku. Salvádorské investície je možné nájsť v celej Strednej Amerike. Významným zdrojom vylepšujúcim zahraničnoobchodné saldo sú aj úspory, ktoré zasielajú krajania pracujúci v Severnej Amerike svojim príbuzným. Medziročná inflácia je menšia ako 10% a export stále rastie.
Vláda Veľká chunta nechcela robiť od začiatku radikálne rozhodnutia a rozhodla sa počkať, ako sa vyvinie situácia v Španielsku, kde Španieli bojovali proti Francúzom. Chunta sa však dostala do problémov, pretože už nevládla iba Buenos Aires, ale mala spravovať celé miestokráľovstvo. Tým začali vznikať prvé nezhody medzi zástupcami Buenos Aires (ktorí presadzovali viac záujmy hlavného mesta) a zástupcami z provincii (ktorí žiadali spravodlivejšiu politiku, ktorá by zohľadňovala záujmy celej krajiny). Došlo tak k založeniu tzv. provinčných chúnt (Juntas Provinciales). Tieto spadali pod veľkú chuntu. Pod provinčnými chuntami fungovali ešte miestne chunty, ktoré spravovali dané mesto alebo osadu. Tento systém bol pomerne pozitívne prijatý naprieč celou krajinou, no niektoré mestá tento model odmietli. Negatívny vplyv však mali vojenské neúspechy armády Spojených provincii La Platy. Tieto neúspechy mali za následok stratu niektorých území pôvodného miestokráľovstva, kedy došlo k postupnej strate Horného Peru (Bolívia), Paraguaja a Banda Oriental (Uruguaj). Slabosť vlády mala za následok revolúciu, ktorá sa uskutočnila 5. a 6. apríla 1811. Vzbúrenci obsadili hlavné námestie v Buenos Aires (súčasné Plaza de Mayo) a odovzdali chunte niekoľko petícii. Pod tlakom udalostí došlo k nahradeniu niektorých členov chunty. Po vojenských neúspechoch sa vláda rozhodla vyslať na sever svojho prezidenta Cornelia Saavedru, aby reorganizoval armádu a zastavil možnosť španielskej invázie. Odchodom prezidenta tak zostala vláda bez svojho vodcu. V tom istom čase muselo Buenos Aires čeliť námornej blokáde zo strany rojalistov z Montevidea. Toto využila miesta vláda Buenos Aires (cabildo), ktorá začala tlačiť na členov veľkej chunty. Miesta vláda Buenos Aires chcela pre seba získať väčšiu moc na úkor veľkej chunty. Predseda miestnej vlády Domingo Matheu dokonca nechal z Buenos Aires vyhnať sekretára veľkej chunty. Buenos Aires si postupne získalo čoraz väčší vplyv a 22. septembra 1811 na zasadnutí veľkej chunty sa zástupcom z hlavného mesta podarilo členov veľkej chunty prinútiť, aby bola táto nahradená novou vládou. Nová vláda bola skutočne vytvorená a stala známou pod označením prvý triumvirát. Avšak istý čas fungovali popri sebe tak triumvirát ako aj veľká chunta. Vzájomný vzťah však nebol jasne určený, no v praxi fungovala vláda tak, že ak chunta schválila nejaké opatrenie, muselo byť toto následne schválené aj miestnou vládou Buenos Aires. Tento stav sa však ukázal ako dlhodobo neudržateľný a v novembri 1811 bola chunta definitívne zrušená.
Stúpenci a odporcovia Pinochetovi stúpenci vyzdvihujú jeho zásluhy na odvrátení hrozby komunizmu, boj proti radikálnym ľavicovým teroristickým skupinám a presadenie politiky voľného trhu. Jeho odporcovia ho obviňujú zo zničenia čilskej demokracie, presadzovania politiky represívneho štátu, mučenia odporcov, uspokojovania súkromných potrieb z pozície svojho postavenia a prijatia ekonomického modelu, ktorý zvýhodňoval bohatých a poškodil stredné a nižšie príjmové skupiny obyvateľstva. V súčasnosti aj jeho stúpenci prijímajú ako fakt, že za jeho vlády došlo k prenasledovaniu, mučeniu a smrti ľudí, ktorí nesúhlasili s jeho politikou. Rôzne nezávislé vyšetrovania a správy uvádzajú, že počas jeho režimu bolo usmrtených 1 200 až 3 200 ľudí, ďalších vyše 30 000 bolo nezákonne väznených a preukázateľne mučených. Tieto represie boli namierené proti celému, aj umiernenému ľavicovému spektru a týkali sa napr. aj kresťanských socialistov, ich obeťami sa navyše často stávali aj deti.