TUKE-KEMT/reranking-skquad huggingface dataset:
Architektonické riešenie pamätníka Pamätník je v tvare obrovského pylónu, vysokého , v pôdoryse päťramennej hviezdy na vrchu ukončený štvorcovou doskou. Pylón vyrastá zo stredu štvorcovej základne, vysokej 2 metre, v ktorej je umiestnené mauzóleum s prsťou z bojísk 2. svetovej vojny. Celý monument je vybudovaný z kameňa a sú v ňom vybudované rôzne ornamenty. Na jej vonkajších stenách sú vysekané nápisy: „Sláva a večná pamäť padlým hrdinom“. Vo vnútri mauzólea nad sarkofágom: „Vášmu odkazu verní zostaneme“. Po bokoch: „Mier bude zachovaný a upevnený, ak ľud vezme vec zachovania mieru do svojich rúk“ (J.V. Stalin). „SNP zostáva nevyčerpateľným žriedlom našej triednej a národnej hrdosti“ (V. Široký).
Opis Táto 4,6 centimetra vysoká soška je torzo (t. j. nemá hlavu). Výnimočnosťou tohto nálezu sú jej netypické, štíhle proporcie, pripomínajúce sošku vytvorenú v štýle kubizmu a aj to, že táto soška bola vytvorená bez hlavy zámerne.
Svätopluka na Bratislavskom hrade Socha Svätopluka je nadrozmerná jazdecká bronzová socha zobrazujúca Svätopluka, tretieho panovníka Veľkej Moravy, ktorá sa nachádza na nádvorí Bratislavského hradu. Autorom sochy je Ján Kulich.
Socha sv. trojice v Trnave. Socha svätej trojice na Trojičnom námestí v Trnave. Podľa tejto sochy je pomenované i námestie. Súsošie bolo postavené v barokovom štýle v roku 1695. Socha bola počas obdobia komunizmu uschovaná a hrozilo jej zničenie. Po roku 1989 bola zreštaurovaná a vystavená na námestí tak, ako to vidno na obrázku.
Opis monumentu Vzhľadovo monument vyniká pomerne jednoduchou architektúrou. Ústrednú časť tvorí mramorová doska s bronzovou kompozíciou – vojenská prilba s vavrínovou vetvičkou ležiace na rozvinutej bojovej zástave. Pred doskou sa nachádza bronzová päťramenná hviezda, v ktorej strede horí večný oheň, doplnená nápisom „Tvoje meno je neznáme, Tvoj čin je nesmrteľný“ ( Имя твоё неизвестно, подвиг твой бессмертен ; slová ruského sovietskeho spisovateľa S. V. Michalkova). Vľavo od mohyly sa nachádza stena z červeného kremenca s nápisom: 1941 PADLÝM ZA VLASŤ 1945 (1941 ПАВШИМ ЗА РОДИНУ 1945), vpravo – aleja dvanástich granitových blokov, z ktorých každý je venovaný jednému z miest-hrdinov (na každom z blokov je umiestnený názov mesta). V blokoch je uložená prsť zeme, z toho-ktorého mesta.
Dejiny Námestie zaberá priestor bývalého bloku domov kde sa v stredoveku prevádzkovala prostitúcia. Domy boli v rámci hygienických opatrení zbúrané v rokoch 1934 - 1936. 21. novembra 1979 získalo námestie svoje dnešné meno na počesť ruského skladateľa Igora Fiodoroviča Stravinského.
Pozri aj  Katedrála svätej Nedele
Pamiatky  Socha svätého Jána Nepomuckého Kamenná lávka
Architektúra Chrám bol vybudovaný podľa plánov architektov K. Uchtomského a Gustava Wiedermana v klasickom ruskom pravoslávnom štýle, ktorý pripomína sakrálnu pravoslávnu architektúru Moskvy zo 17. storočia. Chrám je vysoký 21 metrov a zvonica dosahuje výšku 40 metrov.
Dejiny Chrám bol vybudovaný na prianie ruskej cárovnej Márie Fiodorovny, dcéry dánskeho kráľa Kristiána IX. Stavba sa realizovala v rokoch 1881 až 1883 podľa projektu D.N. Grimma. Posvätený bol 29. augusta 1883. Slúži potrebám pravoslávnych veriacich ruského pôvodu. Pomenovaný je podľa ruského vládcu a svätca z 13. storočia Alexandra Nevského, ktorý zastavil inváziu Švédov a Nemcov na územie Ruska.
Pozri aj  Chrám svätého Spasiteľa
História Chrám bol postavený na pamiatku ruského imperátora Alexandra II., ktorého zavraždili nepriatelia Ruského cisárstva v roku 1880 v Sankt Peterburgu. Základný kameň bol položený 1. marca 1890 na desiate výročie krvavého atentátu na Alexandra II. Pri jeho položení bola prítomná aj manželka imperátora Alexandra III. Mária Fiodorovna. Chrám bol posvätený za prítomnosti imperátora Mikuláša II. (Nikolaja II.) a jeho manželky 4. decembra 1902. Je vybudovaný v staroruskom architektonickom štýle. Má päť pozlátených kupol a vyniká bielo-žltou fasádou. Jeho 11 zvonov bolo odliatych v Moskve. V roku 1938 ho komunisti zatvorili a premenili na priestory športového klubu. Počas nemeckej administrácie počas druhej svetovej vojny sa v ňom opäť začali konať pravoslávne bohoslužby. Status chrámu pretrval aj po oslobodení. Súčasnosť Chrám v súčasnosti patrí pod jurisdikciu Ruskej pravoslávnej cirkvi (patriarchát Moskva). Navštevuje ho množstvo turistov a kúpeľných hostí, ktorí vo veľkom množstve prichádzajú do tohto čienomorského prístavného a kúpeľného mesta.
right|Socha Krista Spasiteľa nad Rio de Janeirom. Kristus Spasiteľ alebo Kristus Vykupiteľ (po portugalsky: O Cristo Redentor ) je socha Ježiša Krista postavená v roku 1931 v Brazílii nad mestom Rio de Janeiro. Je umiestnená na 700 metrov vysokom pahorku Corcovado, jej výška je 30 metrov a podstavec pod ňou meria 8 metrov. Zobrazuje Krista s roztiahnutými rukami, akoby objímal mesto. Toto gesto malo vyjadrovať súcit a radosť z nezávislosti. Myšlienka vytvoriť sochu sa zrodila v roku 1922, keď Brazília oslavovala 100.výročie nezávislosti. U Brazílčanov mala myšlienka úspech, začali sa organizovať zbierky pre získanie finančných príspevkov na sochu a o necelých 15 rokov bola ich idea naplnená. Na vrchol pahorku vedie železnica postavená v roku 1885, ktorá končí 40 m pod sochou. Pod sochou sa nachádza terasa, z ktorej je krásny výhľad na centrum Ria de Janeira, pláže Copacabana, Ipanema, či Cukrovú Homoľu. Celá socha váži 1.145 ton.
Socha jednoty Socha jednoty je socha bojovníka za nezávislosť Indie Sardára Vallabhbháího Patéla (1875 – 1950) v okrese Narmada v indickom Gudžaráte. V súčasnej dobe drží rekord pre najvyššiu sochu na svete s výškou 182 metrov. Vallabhbháí Patél bol jedným z najvýznamnejších lídrov indického hnutia za nezávislosť a prvý podpredseda vlády Indie. Socha je na riečnom ostrove s výhľadom na priehradu Narmada pri Rajpiple, 100 kilometrov juhovýchodne od mesta Vadodara. Pamätník a jeho okolie zaberajú viac ako 2 hektáre a sú obklopené umelým jazerom s rozlohou . Socha bola postavená spoločnosťou Larsen & Toubro, ktorá v októbri 2014 podpísala zmluvu na projektovanie, výstavbu a údržbu v hodnote 420 miliónov amerických dolárov. Stavba sochy sa začala 31. októbra 2014 a ukončila sa v polovici októbra 2018. Sochu navrhol indický sochár Ram V. Sutar. Celková výška konštrukcie od jej základne je 240 metrov, so základňou výšky 58 metrov, pričom samotná výška sochy je 182 metrov. Je konštruovaná oceľovým rámom, spevneným cementovým betónom, a bronzovým obkladom. Stavba sochy si vyžiadala 75 000 kubických metrov betónu, 5 700 ton oceľovej konštrukcie, 22 500 ton bronzových listov. Socha bola dokončená za 33 mesiacov. Doteraz najvyššou sochou na svete bol 128 metrov vysoký Budha v čínskej provincii Che-nan. Nové dielo je takmer dvakrát vyššie ako newyorská Socha slobody.
História a vzhľad stĺpu Stĺp postavili v roku 1732 ako spomienku na veľký požiar v Bratislave, a práve z tohto dôvodu je súsošie pomenované po svätom Floriánovi, ktorý je patrónom hasičov. Ide o kamenný obeliskový stĺp postavený v barokovom štýle, ktorý je vyzdobený dekoratívnou sochárskou a reliéfnou výzdobou s prvkami rokoka. Je vyrobený z bieleho tesaného rakúskeho vápenca a umelého kameňa, ohrada súsošia je z hořického pieskovca. Súčasťou súsošia je aj zdobená kovová mreža. Zhotoviteľom bola bratislavská podonnerovská Godeho kamenosochárska dielňa Krištof Rentfort. Doplnky vytvorila Sartoryho dielňa a kovové časti súsošia pochádzajú z dielne Smidely. Výška súsošia je a jeho priemer je . Na súsoší sú umiestnené basreliéfy, ktoré zobrazujú momenty zo svätcovho života: Hodenie svätca do vôd Ennsu Vynesenie tela svätca na breh Prevážanie tela svätca Na hlavici stĺpu je umiestnená socha svätého Floriána oblečeného do odevu rímskeho vojaka – má plášť, pancier, kopiju aj prilbicu s typickým chocholcom. Svätec v jednej ruke drží krčah a v druhej ruke zástavu – tieto dva symboly totiž patria medzi svätcove atribúty. Na samostatných podstavcoch sa nachádzajú sochy svätého Vavrinca a svätého Štefana Prvomučeníka, ktoré boli na súsošie pridané až neskôr. Pôvodne bolo súsošie umiestnené na priestranstve trhoviska v blízkosti niekdajšej Laurinskej brány v centre Bratislavy (dnes je to dolná časť Námestia SNP pri vyústení Štúrovej a Laurinskej ulice). Na tomto mieste stálo takmer dvesto rokov. Pri prestavbe Kamenného námestia a rozširovaní priľahlej Štúrovej ulice ho v roku 1938 presťahovali k Blumentálu. Námestie, na ktoré súsošie osadili, je po ňom aj pomenované.
Architektúra Pamätník má obdĺžnikový pôdorys. Na vyvýšenom čiernom podstavci z čiernej žuly Nero Zimbabwe s lešteným povrchom je umiestnených päť žulových okruhliakov zo svetlo šedej žuly s tryskaným povrchom, každá s priemerom približne 1 meter a hmotnosťou okolo 3 ton. Podstavec predstavuje krajinu a jej obyvateľov, kamene symbolizujú päť olympijských kruhov a zároveň tatranské štíty, ktoré sa týčia vysoko nad krajinou a sú nositeľmi najvyšších ľudských ideálov. Uprostred kamenných gúľ je zapustený kahan - večný oheň, ktorý predstavuje olympijský oheň. Leštený povrch podstavca je členený na jednotlivé obdĺžniky (predstavujúce jednotlivých ľudí žijúcich v krajine), pričom z množstva "bezmenných" nepravidelne vystupujú farebné tabuľky predstavujúce výnimočných športovcov. Dlaždice majú zlatú (zliatina Cu - Al), striebornú (anticoro) alebo bronzovú farbu - vždy podľa toho, akú najcennejšiu medailu športovec na olympijských hrách získal. Na každej tabuľke je uvedené meno a základné faktografické údaje o príslušnom olympionikovi. Pri odhalení pamätníka bolo do podstavca osadených 24 kusov dlaždíc s menami športovcov, z toho 21 bolo umiestnených na vodorovnej ploche a 3 na čelnej kolmej stene podstavca. Dielo získalo Výročnú trofej Medzinárodného olympijského výboru „Šport a umenie“ 2014 a Cenu Ladislava Chudíka za architektonické dielo propagujúce šport a olympizmus 2014.
História Červená hviezda je symbolom samotnej revolúcie už od 18. storočia, kedy bola použitá počas Veľkej francúzskej revolúcie. K jej významnejšiemu použitiu došlo po prvýkrát počas Občianskej vojny v Rusku. Bola použitá na odlíšenie vojakov moskovskej posásky od ruských vojakov prichádzajúcich z nemeckého a rakúskeho frontu v závere prvej svetovej vojny.
Monumenty Nasledovné monumenty sú venované mieru: Názov Miesto Organizácia Význam Japonský zvon mieru New York City, NY, USA OSN Svetový mier 100px Fontána času Chicago, IL, USA Chicago Park District 100 rokov mieru medzi USA a UK 100px Konfederačný pamätník Arlington, Va, USA Arlington National Cemetery Južné štáty zvolili mier 100px Medzinárodná záhrada mieru Severná Dakota, Manitoba non-profit organizácia Mier medzi Kanadou a USA, svetový mier 100px Peace Arch - Mierový oblúk hranice medzi USA a Kanadou, neďaleko mesta Surrey, Britská Kolumbia non-profit organizácia Postavené na uctenie prvých 100 rokov mieru medzi Veľkou Britániou a USA, ktorý bol uzatvorený Dohodou z Gentu v roku 1814. 100px Peace Poles - Stĺpy mieru park Bardejovské Kúpele, Slovensko non-profit organizácia Projekt Stĺpy mieru vznikol v Japonsku po 2. svetovej vojne ako odozva na výbuch atómovej bomby v Hirošime a Nagasaki. Sú miestom symboliky na zachovanie mieru vo svete. Na Slovensku táto tradícia existuje od roku 1996. 100px Socha Európy Brusel Európska komisia Jednota mieru v Európe 100px
Pamätník Porovnanie sochy Matka Vlasť s inými veľkými sochami. Po vojne sa začal stavať na Mamajovej mohyle rozsiahly areál, ktorý sa stal najväčším pamätníkom bitky o Stalingrad. Autorom stavby, ktorú ukončili roku 1967 je Jevgenij Viktorovič Vučetič. Najdôležitejšie miesto v pamätníku zaberá socha „ Matka Vlasť “, stojaca na vrchole kopca. Táto socha ženy držiacej v rukách meč stojí v póze, „akoby volala do boja“. Výška sochy je 85 metrov (je takmer dvakrát vyššia než Socha Slobody). Ide najväčšiu sochu ženy na svete a architektonický skvost, keďže na nevysokom podstavci voľne stojí a nie je k nemu nijak inak pripevnená. Súčasťou pamätníka je tiež masový hrob neidentifikovaných sovietskych vojakov a cintorín, kde je okrem vojakov, ktorí zahynuli v bojoch o mesto pochovaný aj Vasilij Ivanovič Čujkov, ako prvý maršal Sovietskeho zväzu, ktorý nebol pochovaný v Moskve.
História a charakteristika Pamätník bol postavený v centre mesta Karlovo na rovnomennom námestí nachádzajúcom sa medzi dvomi karlovskými chrámami – chrámom svätého Mikuláša a chrámom Zosnutia Bohorodičky v hraniciach architektonickej rezervácie Staré Karlovo. Základný kameň bol položený 15. mája 1903 za účasti kniežaťa Ferdinanda a pamätník bol dokončený v priebehu roku 1907. Autorom je sochár Marin Vasilev. Apoštol slobody Vasil Levski je vyobrazený ako celá postava držiaca v pravej ruke revolver, po jeho ľavej strane stojí revúci lev, znázorňujúci národ. Na piedestále pamätníka sú mená Karlovčanov, ktorí zahynuli v bojoch za slobodu v júli a auguste 1877 ako aj Levského výrok: „ Nám treba slobodu a ľudské práva! “ (). V dolnej časti piedestálu sa nachádzajú aj tri reliéfy znázorňujúce: 1. založenie revolučného výboru, 2. dopadnutie Vasiľa Levského, 3. vyobrazenie karlovských povstalcov.
Dejiny Chrám bol budovaný v rokoch 1738 až 1783 a dokončený bol za vlády imperátorky Kataríny II. Slúžil hlavne rímskym katolíkom, ktorí žili na území hlavného mesta. Boli to najmä Poliaci, ale aj Taliani, Francúzi, Litovci či Nemci. Chrám spravovali františkáni, za Pavla I. ho spravovali jezuiti a po ich vyhnaní dominikáni. V roku 1798 tu bol pochovaný posledný poľský kráľ Stanislav II. August Poniatowski. Kostol prežil prenasledovanie katolíkov po roku 1917, v roku 1938 ho komunisti zrušili a vyplienili. Kostol veľmi chátral a v roku 1970 bol zmenený na sálu filharmónie. Neskôr utrpel veľké škody.
Známi signatári zo Slovenska Podľa údajov režimu Antichartu napokon podpísalo až 7 250 umelcov – hercov, režisérov, spisovateľov, spevákov, skladateľov, výtvarníkov, ale aj architektov. Až 360 z nich malo titul zaslúžilý a 76 národný umelec. Signatárov zo Slovenska bola asi štvrtina. Medzi nimi boli napríklad herci Jozef Kroner, František Dibarbora, Július Pántik, Martin Huba, Karol Machata, Štefan Kvietik, Juraj Kukura, Ladislav Chudík, Milan Kňažko, Andy Hryc, Michal Dočolomanský či Magda a Emília Vášáryové. Na zozname nájdeme aj Petra Dvorského, Milana Markoviča, Milana Lasicu, Júliusa Satinského, Pavla Hammela, Kamila Peteraja, Borisa Filana či Karola Duchoňa. Hudobní skladatelia Eugen Suchoň, Svetozár Stračina a Gejza Dusík, spisovatelia Ladislav Ťažký, Dušan Dušek, Dušan Mitana a Elena Čepčeková, alebo známi architekti Ján Bahna a Emil Belluš.
Pamätihodnosti  Kostol svätého Michala Pomník Červenej armády na námestí Božie muky
Plameň sviečky Súbor:CapitalBratislava11Slovakia83.JPG|náhľad|Pamätník Sviečkovej demonštrácii na Hviezdoslavovom námestí.Patrik Kovačovský, 2008 Sviečková manifestácia alebo Sviečková demonštrácia alebo Bratislavský veľký piatok bola pokojná manifestácia občanov za náboženské a občianske práva a slobody v socialistickom Česko-Slovensku, ktorá sa odohrala 25. marca 1988 na Hviezdoslavovom námestí v Bratislave. Je dnes s odstupom času považovaná za jedno z najdôležitejších vystúpení občanov a veriacich proti komunistickému režimu v Česko-Slovensku. Táto manifestácia bola najvýznamnejšou aktivitou tajnej cirkvi v komunistickom Česko-Slovensku. Sviečková manifestácia vznikla z podnetu veriacich, ktorí žiadali dodržiavanie občianskych práv v Česko-Slovensku pre všetkých občanov – veriacich aj neveriacich. Kvalitou občianskeho odporu, šírkou záberu požiadaviek, odvahou vzoprieť sa totalitnej moci a reálnym utrpením ju možno považovať za systémový začiatok definitívneho pádu komunistickej totality na Slovensku, ku ktorému došlo po 17. novembri 1989. Zásahom Verejnej bezpečnosti (vtedajšej polície) a Štátnej bezpečnosti (vtedajšia tajná služba) proti Sviečkovej manifestácii boli hrubo zasiahnuté občianske práva a slobody a najmä sloboda zhromažďovania, zaručená Ústavou ČSSR z roku 1960. Bol porušený aj Medzinárodný pakt o občianskych a politických právach, ktorý ČSSR prijala v roku 1976 a tiež boli porušené závery helsinského Záverečného aktu KBSE z roku 1975 a Záverečného dokumentu následnej madridskej konferencie z roku 1983.
Dejiny Chrám bol vybudovaný najmä pre potreby poľských katolíkov v Moskve, ktorých tu na konci 19. storočia žilo okolo 30 000. Bol vybudovaný z príspevkov katolíkov z celého Ruského impéria i zahraničia, ale najmä z Poľska a Bieloruska. Budoval sa v rokoch 1901 až 1911 v novogotickom štýle podľa plánov architekta T.B. Dworzeckého. Vysvätený bol 21. decembra 1911. V rokoch 1938 až 1996 bol komunistami zatvorený.
Doprava  30 minút na letisko Nice Côte d Azur 15 minút na železničnú stanicu SNCF smer Cannes. diaľnica A8, výjazd č. 42 Cannes-Mougins. Na červenom bode, pamätníku oslobodenia 1945 umiestnenom na zjazde z diaľnice A8, sa nachádza socha "V", ktorá značí víťazstvo Winstona Churchilla. Je obkolesená vlajkami Francúzska, USA a Spojeného kráľovstva. Na skulptúre sú nápisy mien Charlesa De Gaulle, Winstona Churchilla a F. D. Roosevelta.
Dejiny S myšlienkou na výstavbu prišli opolčeneckí veteráni, ktorí sa po skončení balkánskych vojen usídlovali v časti Sofie, kde sa pamätník nachádza. Medzi rokmi 1913 a 1928 prebiehala zbierka finančných prostriedkov na výstavbu, pričom celkovo sa vyzbieralo 220 000 bulharských levov. Výstavba sa začala v roku 1928 a ukončená bola v priebehu roku 1931. Celková cena výstavby nakoniec dosiahla až 438 000 levov, pričom zvyšné prostriedky sa vyzbierali počas výstavby. Slávnostné odhalenie pamätníku sa uskutočnilo 3. októbra 1932. Odhalenia sa zúčastnil minister vojny, generál Kisiov, ako aj mnoho ďalších významných osobností, medzi inými napríklad aj sofijský metropolita Stefan. V roku 1955 bol pamätníku pridelený štatút kultúrnej pamiatky národného významu.
Vzhľad Vstup pamätníka je tvorený dvoma veľkými stĺpami so znakmi bývalého ZSSR a pamätnými tabuľami. Podstavce sú taktiež označené znakmi bývalého ZSSR, na ktorých sú umiestnené lampáše a dve svietidlá na tzv. večný oheň. Pamätník sa začal stavať 14. apríla 1945 podľa návrhu E. F. Gurjaceva a Ing. Hudáka. Pamätník postavili príslušníci vojenského útvaru 04146 za pomoci hlavného inžiniera plukovníka Beljakova. Pamätník stál 1,3 milióna československých korún. 1. júla 1945 sa uskutočnilo jeho slávnostné odhalenie. Na tomto mieste boli pôvodne okamžite po vstupe Sovietskej armády do mesta, pochovaní 14 príslušníci Sovietskej armády, ktorí boli neskôr exhumovaní a prenesení na Verejný cintorín, kde boli pochovaní spolu s ďalšími padlými vojakmi Sovietskej armády. Mená 14 príslušníkov a ich hodnosti sú uvedené na symbolických náhrobných kameňoch. V roku 2018 sa z dôvodu jeho schrátlalosti a ničenia vandalov, diskutovalo o jeho premiestnení, no nakoniec pamätník z dôvodu viacerých nariadení ( Benátska charta z roku 1964), zostal na svojom mieste. Na dvoch pamätných tabuliach sú uvedené texty v slovenskom aj ruskom jazyku, s takýmto znením: Pamätník je zložený z trachytu, andezitu a travertínu. Vandalizmus Počas Ruskej invázie na Ukrajinu v roku 2022 bol pamätník niekoľko krát poškodený. Najprv bol natretý žltou a modrou farbou, následne prelepený ukrajinskou vlajkou a neskôr zase pomaľovaný červenou farbou evokujúcu krv.
Počas storočia, ktoré ubehlo od jej darovania, došlo k jej značnému poškodeniu, medzi rokmi 1984 až 1986 bola zrekonštruovaná aj vďaka verejným zbierkam. Práve pri oslave stého výročia vztýčenia sochy na Liberty Island prisahalo v New Yorku v roku 1986 vtedajšiemu predsedovi Najvyššieho súdu USA Warrenovi E. Burgerovi vernosť Spojeným štátom takmer 300 imigrantov, čím sa stali naturalizovanými Američanmi. Ďalších 25 000 imigrantov bolo pri tejto príležitosti naturalizovaných v ďalších amerických mestách.
Galéria MonumenttoVasi_Levski-Sofia002.jpg|celkový pohľas na areál pamätníku z juhu MonumenttoVasi Levski-Sofia011.jpg|pohľad na pamätník zo západu MonumenttoVasi Levski-Sofia007.jpg|pohľad na pamätník z východu MonumenttoVasi Levski-Sofia006.jpg|pohľad na pamätník z juhu MonumenttoVasi Levski-Sofia003.jpg|pohľad na pamätník z juhozápadu MonumenttoVasi Levski-Sofia010.jpg|detail zo západnej fasády MonumenttoVasi Levski-Sofia008.jpg|detail zo západnej fasády MonumenttoVasi Levski-Sofia009.jpg|detail z južnej fasády MonumenttoVasi Levski-Sofia004.jpg|detail zo severnej fasády MonumenttoVasi Levski-Sofia005.jpg|detail z východnej fasády Design of the Vasil Levski Monument.jpg|skica architekta Antonína Kolářa, autora stavby, zobrazujúca dizajn pamätníku ПаметникНаЛевскиСофия1924.jpg|oslava pred pamätníkom na historickej fotografii z roku 1924
Súčasnosť V roku 2005 sa začali reštaurátorské práce, no z finančných dôvodov boli o dva roky neskôr pozastavené, a to až do roku 2013, kedy sa práce na súsoší obnovili. V máji roku 2014 zrekonštruované súsošie odhalené a odvtedy tvorí pôsobivú dominantu tejto časti mesta.
Charakteristika V prvej podobe pamätník predstavoval sochu leva, ktorý leží na vrchu kamenného sarkofágu. V súčasnej podobe tvorí je pamätník tvorený kompozíciou niekoľkých prvkov. Okrem pôvodnej sochy leva v priestore pred pamätníkom sa jedná o platformu vytvorenú z lešteného granitu na ktorej stojí sarkofág vyrobený z rovnakého materiálu. V sarkofágu sa nachádzajú pozostatky vojakov, ako aj zemina z miest, kde sa odohrali historické bitky. Ďalším prvkom kompozície je večný oheň, ktorý bol prinesený z vrchu Šipka a dva vavrínové vence vyhotovené z bronzu, medzi ktorými je uložená mramorová doska s vyrytými niekoľkými vetami z básne Ivana Vazova Novoto grobište nad Slivnica (, doslova Nový cintorín nad Slivnicou ).
Udalosti 8. november – Bitka na Bielej hore Otcovia pútnici plávajú na lodi Mayflower do Massachusetts (anglickí puritáni)
Udalosti  1. marec – Ohio sa stalo 17. štátom USA 3. máj – Napoleon I. predal Louisianu Spojeným štátom
Udalosti  Svet 9. február – Britský premiér Tony Blair sa ospravedlnil guildfordskej štvorke a maguirskej sedmičke za nespravodlivé uväznenie v súvislosti s bombovými útokmi v Guildforde a
Protesty vo svete Mimo Spojených štátov sa uskutočnili protesty proti zabitiu Georga Floyda, rasizmu a policajnej brutalite, najmä v Aucklande, Berlíne, Brisbane, Calgary, Kodani, Dubline, Lagose, Londýne, Montreale, Paríži, Perth, Rio de Janeiro, Sydney, Tel Avive, Toronte, Vancouveri, Aténach a Solúne. Obyvatelia iných krajín protestujú, aby ukázali solidaritu s Američanmi, ale niekedy aj proti problémom s políciou alebo rasizmom v ich vlastných krajinách. K týmto protestom patrí napríklad smrť Adama Traorého, ktorý bol v policajnej väzbe v Paríži. V Paríži zaňho protestovalo zhruba 20 000 ľudí. Okrem použitia slzného plynu zo strany polície na rozptýlenie demonštrantov boli prakticky všetky stretnutia pokojné, s výnimkou protestov v Aténachy kde sa hádzali Molotov koktaily a v Londýne, kde boli zatknutí dvaja demonštranti za napadnutie policajtov. Protesty sa uskutočnili na všetkých kontinentoch okrem Antarktídy. 1. júna sa aj na Slovensku uskutočnil protest. Pred americkým veľvyslanectvom na Hviezdoslavovom námestí v Bratislave sa zišlo približne 100 ľudí, ktorí pokojne protestovali.
Udalosti  19. október – kapitulácia britských vojsk v Yorktowne (vzdali sa Američanom a Francúzom). Koniec bojov o americkú nezávislosť (Versaillský mier (1783)) Britský astronóm William Herschel objavil planétu slnečnej sústavy Urán.
Udalosti  9. február – Americká vojna za nezávislosť: Britský parlament označil kolóniu Massachusetts za rebelský štát 18. apríl – Americká vojna za nezávislosť: Generál Gage vydáva rozkaz, aby sa 700 vojakov vydalo zničiť rebelský sklad zbraní.
Návrh Deklarácie nezávislosti Spojených štátov v Kongrese 28. júna 1776 Otcovia zakladatelia (po anglicky Founding Fathers ) boli politickí lídri a štátnici, ktorí sa zúčastnili na podpise Deklarácie nezávislosti, zúčastnili sa Vojny za nezávislosť, zostavili Ústavu Spojených štátov alebo sa zaslúžili o ďalší rozvoj krajiny. Kategória Otcovia zakladatelia má dve podkategórie: „Signatárov Deklarácie nezávislosti“ a „Delegátov, ktorí pripravili návrh Ústavy“. Deklaráciu nezávislosti podpísalo spolu 56 osobností amerického politického života a ústavu pripravilo 36 osobností. Názory historikov na to, koho medzi Otcov zakladateľov zaradiť sa rôznia. Americký historik Richard B. Morris v roku 1973 označil za sedem najvýznamnejších Otcov zakladateľov nasledujúce osobnosti: Benjamin Franklin George Washington John Adams Thomas Jefferson John Jay James Madison Alexander Hamilton
Náklady Na vybudovanie pomníka bolo potrebných 27,6 milióna eur a to z prostriedkov štátnej pokladnice. Stavba exteriérovej časti si vyžiadala 25,3 milióna eur a miesto informácie a múzea približne 2,3 milióna eur. Nadácia pod záštitou ktorej je pomník vedený, má ročný rozpočet 2,1 milióna eur a je financovaný zo štátneho rozpočtu ministerstva kultúry. Prevádzka stavby bola ročne podfinancovaná asi o 600 000 eur. Wolfgang Thierse, ako takzvaný predseda pomníka, sa zasadil o zvýšenie rozpočtu najmenej o 2,7 milióna eur ročne. Teda pomník si vyžadoval väčšie náklady na prevádzku ako bolo predpokladané. Nielen samotná prevádzka ako taká si vyžiadala väčšie financie, ale bolo to spôsobené aj tvorbou trhlín, ktoré vznikli na približne 400 kusoch betónových kvádrov. Pomník museli verejnosti uzavrieť a vykonať nevyhnutné sanačné opravy.
Pomník Johanna Nepomuka Hummela je národná kultúrna pamiatka nachádzajúca sa v bratislavskej mestskej časti Staré mesto na Hviezdoslavovom námestí pred ambasádou Spolkovej republiky Nemecko. Za národnú kultúrnu pamiatku bol vyhlásený 23. októbra 1963. Pomník, ktorý pochádza z roku 1887, je venovaný významnému rakúskemu skladateľovi Johannovi Nepomukovi Hummelovi (1778 – 1837), ktorý sa narodil v Bratislave. Odhalili ho pri príležitosti 50. výročia jeho úmrtia. Autorom pomníka je bratislavský sochár Viktor Tilgner. Vyrobili ho z kararského mramoru, na jeho vrchu sa nachádza bronzová busta v nadživotnej veľkosti a postavený je v realistickom štýle. Finančné prostriedky potrebné na jeho zhotovenie sa podarilo získať vďaka bratislavskému archivárovi Johannovi Batkovi mladšiemu, ktorý na tento účel zorganizoval niekoľko benefičných koncertov a rôznych výstav. Pomník sa v priebehu času niekoľkokrát sťahoval – pôvodne stálo pred pred dnešným Slovenským národným divadlom oproti fontáne, v roku 1904 ho presťahovali do parku pred kostolom Notre Dame. Po roku 1945 musel uvoľniť miesto pomníku osloboditeľov, a tak ho premiestnili na Rybné námestie pred Neszterov palác (v súčasnosti tam sídli Veľvyslanectvo Spolkovej republiky Nemecko). Ďalším miestom pobytu pomníka bola záhrada za Grasalkovičovým palácom. Po poslednej rekonštrukcii ho presťahovali naspäť pred budovu nemeckého veľvyslanectva. V roku 2002 prešiel pomník výraznou rekonštrukciou, nakoľko bol v dosť dezolátnom stave, na ktorom sa okrem času podpísali aj vandali.
Súbor:Lietajúci tanier na Bieloruskej.JPG|náhľad|UFO v parku sídliska Medzi jarkami na Bieloruskej ulici UFO je železná socha, ktorá sa nachádza v parku sídliska Medzi jarkami v bratislavskej mestskej časti Podunajské Biskupice. Pochádza zo 70. rokov 20. storočia a jej autorom je akademický sochár Juraj Hovorka. Postupom času sa UFO začalo pomaly rozpadávať, a tak prešlo v júli 2014 rekonštrukciou, pri ktorej boli doplnené chýbajúce časti a socha bola vyleštená. Socha je vysoká 460 cm a má priemer 800 cm. Sokel sochy je vyrobený z betónu.
Odborárske námestie v Bratislave sa nachádza v Starom Meste a nazvané bolo na počesť odborov. Námestie z juhovýchodu ohraničuje Záhradnícka ulica a zo severozápadu Krížna ulica. V blízkosti je Americké námestie, Floriánske námestie, Moskovská ulica, Sasinkova ulica atď. Na námestí má sídlo: Poštová banka, číslo 2 Tesco Express, číslo 3 Jednotný majetkový fond zväzov odborových organizácií v Slovenskej republike, číslo 3 Slovenská sporiteľňa, číslo 8 Akademická knižnica LF UK, číslo 14 Historicky zaujímavá je 8-metrová vežička Božie muky pochádzajúca pravdepodobne z bývalého kostola klarisiek.
Budova Svätých schodov Budova je svojím priečelím, horizontálne členeným na dve poschodia, otočená do námestia Piazza di San Giovanni in Laterano. Vo vertikálnom smere je priečelie členené pilastrami na päť pravidelných polí. Vrchná časť obsahuje nápis hlásajúci meno stavebníka – pápeža Sixta V. Z prízemia sa na poschodie vystupuje po schodoch, z ktorých prostredné tvorí dvadsaťosem stupňov z mramoru. Z osobitej úcty sú všetky stupne zakryté drevenými doskami a veriaci po nich vystupujú kolenačky, odriekajúc sa na každom stupni modlitby. Miesta, na ktorých sa našli škvrny po Kristovej krvi, sú vyznačené zvláštnymi značkami so sklenenými priezormi. Pred schodiskom sa po stranách nachádzajú súsošia – vpravo Judášov bozk , vľavo Pilátov súd . Schodiská po pravej i ľavej strane, bez dreveného obloženia, slúžia na zostup, príp. na výstup „po svojich“. V roku 2007 bola zrealizovaná reštaurácia schodiska, v rámci ktorej boli obnovené fresky s kristologickou tematikou, dielo manieristického umelca Baldassare Croceho.
Pozri aj  Zoznam najvyšších budov v New Yorku
Zaujímavé miesta  Biely dom – sídlo prezidenta USA, dokončený bol v roku 1811 Kapitol – sídlo Kongresu Washington Monument – 169 metrov vysoký obelisk, pamätník prvého prezidenta USA Lincolnov pamätník – pamätník v tvare gréckeho chrámu, vnútri je obrovská socha sediaceho Lincolna Jeffersonov pamätník – pamätník v tvare gréckeho chrámu, vnútri je obrovská socha stojaceho Jeffersona
Pozri aj  Zoznam najvyšších budov v New Yorku Kategória:Mrakodrapy v New Yorku Kategória:Architektúra z 1977
História Budova bola postavená v rokoch 1959 až 1962 na mieste niekoľkých asanovaných domov a rozsiahlej záhrady. Hotel bol zatvorený v roku 2001 a do roku 2007 niekoľkokrát vyhorel. S rekonštrukciou na moderný štvorhviezdičkový hotel sa začalo na jar roku 2007 a ukončená bola v prvej polovici roka 2009.
Charakteristika Dizajn budovy s presklenou fasádou spája účelovosť a čisté línie, zároveň sa dobre začleňuje do rázu okolitého prostredia.
Charakteristika Nárožie je mierne zaoblené, vytvorené sklobetónovým kubusom so schodiskom, hlavným vstupom, ktorý je prekrytý výraznou markízou podopretou na pilieroch. Budova je zložená z dvoch krídel, konštrukčne dvojtraktových a dispozične trojtraktových. Hlavná fasáda s jej dlhými pásovými oknami pripomína expresionistickú architektúru 20. rokov.
Dostavba Po odkúpení objektu pražským Všeobecným penzijným ústavom, pristavali v roku 1933 na západe ďalší objekt, čím sa zvýšila kapacita na 222 lôžok. Na južnom predpolí pribudli v roku 1934 terénne terasy, krytá kolonáda a oplotenie s kruhovou rotundou s jednoduchým, priemyselne pôsobiacim zasklením.
Prístup Ruiny budovy sú neprístupné. Nie sú exponované a nachádzajú sa pod súčasnou modernou zástavbou.
Prestavba Počas deväťdesiatych rokov minulého storočia prešiel celý objekt prestavbou, ktorá zmenila všetky prvky pôvodnej architektúry. Pribudli mnohé nové prístavby ako vonkajšie schodiská, či vnútorný pavilón, ktorý úplne pretvoril otvorenosť stavby, ale hádam najväčším zásahom bolo dostavanie ďalšieho poschodia a obmurovanie celého priestoru pod markízou. Všetky tieto zásahy razantne zmenili objekt, a tak jeho osobitosť ostáva len na pôvodných fotografiách a v spomienkach.
Dejiny a charakteristika budovy Budova je predstaviteľom bulharskej moderna. Bola postavená podľa projektu architektov Svetoslava Grozeva a Dimităra Popova. Základný kameň budovy bol položený v priebehu roku 1931. a budova bola dokončená v roku 1933. V tom istom roku sa do budovy presťahovala Stredná odborná škola interiérovej architektúry a drevárstva Christa Boteva (v tom čase pod názvom Priemyselná škola). Zaujímavým prvkom je schodisko, ktorého priestor je presklený štyrmi zvislými pásmi okien, pričom jednotlivé pláty skla sú vložené do tenkých kovových rámov. Toto riešenie pripomína budovu Staatliches Bauhaus v Dessau, ktorá bola postavená podľa projektu Waltera Gropiusa.
Architektonické špecifiká Budova má centrálny vyvážený pôdorys. Prvé poschodie je dekoratívne vyzvihnuté. Centrom poschodia veľká zasadacia sieň, ktorá presahuje aj do druhého poschodia. Z vonku je zdôraznená balkónom a kamennou plastikou.
Dejiny výstavby Bola postavená v klasicistickom štýle v začiatkoch 18. storočia.
V čase svojho venovania bola Socha slobody druhou najvyššou sochou postavy na svete, vyšší bol len Budha z Le-šanu v Číne. Odvtedy ju výškou predbehlo už niekoľko desiatok sôch postáv. Ak nerátame podstavec, tak napríklad Matka Vlasť volá! na Mamajovej mohyle vo Volgograde meria od päty k hlave 53 metrov. Najvyššia socha postavy na svete vôbec je Socha jednoty, znázorňujúca indického bojovníka za nezávislosť Sardára Vallabhbháího Patéla, stojaca v Gudžaráte, ktorá dosahuje 182 metrov (resp. spolu s podstavcom 240 metrov).
Pozri aj  Zoznam najvyšších veží na svete
Pozri aj  Zoznam najvyšších veží na svete Zoznam najvyšších stavieb postavených pred 20. storočím
Pozri aj  Zoznam najvyšších sôch Ježiša Krista
Ochrana Už od začiatku výstavby sochy bolo myslené na jej ochranu. Tá mala byť zaistená najmä pomocou drenážneho systému umiestneného priamo v soche a približne trinástimi poschodiami vysokým dreveným krytom. Kryt mal za úlohu chrániť sochu hlavne pred vetrom a dažďom, avšak za vojny na konci mongolskej dynastie Jüan bol zničený, čím bola socha vystavená vplyvu poveternostných podmienok. Drenážny systém s odvodňovacími kanálikmi bol zabudovaný priamo v soche a jeho primárnym cieľom bol odvádzať vodu zo sochy. Množstvo skrytých kanálikov sa tak dosiaľ nachádza napr. za Buddhovými ušami, hlavou či priamo v jeho rúchu. Detail Budhovej nohy – porovnanie s ľudskou postavou V priebehu rokov bola socha veľakrát reštaurovaná. Reštauračné práce však väčšinou boli záležitosťou jednotlivcov či boli vykonávané v malom rozsahu. Budha bol už vážne poškodený, než začala čínska vláda v roku 1963 s jeho reštaurovaním. Tieto práce si však vyžiadali medzinárodnú spoluprácu, takže na financovanie nákladných oprav sa začali podieľať i ďalšie štáty a organizácie v čele s UNESCO. Najmä od začiatku 21. storočia začala Čína s rozsiahlymi reštauračnými prácami. Na tie dohliadajú pracovníci vyslaní UNESCO. Týkajú sa hlavne opravy odvodňovacích kanálikov drenážneho systému i prác na povrchu sochy. Tieto rozsiahle opravy si celkom vyžiadajú až 30 miliónov dolárov, pričom Svetová banka ponúkla, že poskytne 8 miliónov v bezúročnej pôžičke. Pri ochrane sochy je dávaný tiež dôraz najmä na menšie znečistenie rieky. Kyslé dažde už spôsobili, že Budhovi sčernel nos a bola rozpustená farba z jeho vlasov, ktorá spôsobila na na tvári veľa čiernych, zvislých pruhov. V roku 2008 provinciu S -čchuan zasiahlo zemetrasenie, socha ním však nebola poškodená.
História Sochu dala postaviť v roku 1772 imperátorka Katarína II. pri príležitosti stého výročia narodenia imperátora Petra I. Svedčí o tom aj nápis v latinskom jazyku "Petro Primo Catharina Secunda MDCCLXXXII" a v ruskom jazyku „ Петру перьвому Екатерина вторая, лѣта 1782 “ - Petru pervomu Jekaterina vtoraja, leta 1782 . Chcela tak vyjadriť svoje rovnocenné postavenie voči Petrovi I. A nie neprávom. Kým Peter I. získal pre Ruské impérium prístup k Baltskému moru a rozšíril jeho územie po tzv. severnej vojne, Katarína II. získala pre Ruské impérium prístup k Čiernemu moru, keď jej vojská niekoľkokrát porazili turecké pozemné a námorné sily. Socha bola svedectvom mnohých významných udalostí, ktoré sa odohrali v hlavnom meste Ruského impéria (známe povstanie dekabristov v roku 1825). V súčasnosti je stredobodom záujmu turistov, ktorí prichádzajú na návštevu mesta nad Nevou, ale prichádzajú sa tu fotografovať aj ruské mladomanželské páry.
Budha z Le-šanu , známy tiež pod svojim čínskym názvom Da Fo , je socha Budhu ležiaca neďaleko mesta Le-šan v čínskej provincii S’-čchuan. Socha meria približne 71 metrov, čím je najväčšou sochou sediaceho Budhu na svete. Socha bola vytesaná do skalného masívu hory E-mej-šan za dynastie Tchang (618–907). Organizátorom celej výstavby bol mních Chaj Tchung, ktorý pre stavbu zámerne vybral sútok troch riek, aby Buddha chránil prechádzajúce lode pred ich rozbúrenými vodami. Už pri stavebných prácach bolo myslené na ochranu Budhu pred eróziou – mal tomu zabrániť drenážny systém a drevený kryt. Účelom týchto opatrení bolo obmedziť deštruktívny vplyv poveternostných podmienok na sochu na minimum. Kryt bol však za dynastie Jüan (1271–1368) strhnutý a kanály odvodňovacieho systému boli časom zanesené. Socha začala erodovať a vytvárali sa na nej trhliny, ktoré postupne zapĺňala kvetena. Rozsiahlejšie rekonštrukcie na soche boli začaté až v druhej polovici 20. storočia. Celá oblasť je hojne navštevovaná turistami, ktorí sa sem prepravujú väčšinou loďami z mesta Le-šan. Pre svoju mimoriadnu hodnotu bol Budha v roku 1996 spoločne s horou E-mej-šan zapísaný na zoznam svetového dedičstva UNESCO.
Pozri aj  Zoznam najvyšších veží na svete Zoznam najvyšších budov na svete
Zaujímavosť K stĺpu sa viaže ešte jedna zaujímavá historická udalosť. 25. júna 1741 sa pred stĺpom zastavil korunovačný sprievod novej kráľovnej Márie Terézie (vnučky Leopolda I.). Panovníčka pred stĺpom pokľakla a vzdala vďaku svojej patrónke.
Zvonica Ivana Veľkého Zlatý nápis Borisa Godunova pod kupolou zvonice Zvonica Ivana Veľkého () patrí medzi najimpozantnejšie pamiatky Moskvy. Až do stavby Chrámu Krista Spasiteľa bola považovaná za najvyššiu stavbu v Moskve. Nachádza sa na Chrámovom námestí moskovského Kremľa.
História Prvá zvonica stála na tomto mieste už v roku 1329. Ivan III. sa rozhodol starú zvonicu zbúrať a na jej mieste postaviť novú impozantnú zvonicu, ktorá svojou výškou mala symbolizovať moc cára a pravoslávnej viery. Zvonica sa začala budovať podľa plánov architekta talianskeho pôvodu Bona Frjazinana na osemhrannom základe. Budovala sa v rokoch 1505 až 1600. Dokončená bola za vlády Borisa Godunova. Z týchto čias pochádza aj zlatý nápis pod kupolou o dokončení zvonice. Svojou výškou 81 metrov je najvyššou stavbou v meste. Poškodená bola počas vpádu napoleonských vojsk v roku 1812 a od roku 1917 bola pre návštevníkov Moskvy zatvorená. Súčasnosť Zvonica v súčasnosti opäť plní svoju funkciu pre blízke pravoslávne chrámy na Chrámovom námestí v Kremli. Mnohí ju označujú prezývkou „horiaca svieca“, pretože svojou štíhlosťou a zlatou kupolou ju mnohým pripomína. Pred zvonicou turisti môžu obdivovať ďalšie dve pamätihodnosti. Prvou z nich je najťažší zvon na svete Car-kolokol () z roku 1735 na žulovom podstavci. Paradoxom je, že nikdy neslúžil k svojmu účelu. Druhou pamiatkou je najväčšie delo na svete Car-puška, (odliate v roku 1586), z ktorého ale nebolo nikdy vystrelené.
Charakteristika Pamätník je vo forme busty na podstavci. Znázorňuje významného bulharského národného dejateľa, vydavateľa kníh, učiteľa a plovdivského starostu Christa G. Danova. Iniciatíva na výstavbu pamätníku vzišla z občianskeho prostredia, konkrétne od členov študentského spolku Trimoncium (). Pamätník bol odhalený v priebehu roku 1933. Jeho autorom je sochár Vasil Vičev.
Súčasnosť V roku 1998 tu boli slávnostne pochované pozostatky Mikuláša II. (Nikolaja II) a zavraždenej cárskej rodiny. Od roku 2000 sa v chráme konajú pravoslávne bohoslužby a v roku 2008 sa tu po prvýkrát od roku 1917 konala prvá veľkonočná liturgia. Okrem toho chrám slúži ako múzeum a turisti obdivujú nielen krásny ikonostas, ale aj hrobky ruských imperátorov (Peter I., Peter III., Katarína II., Mikuláš I., Alexander I., Alexander II., Alexander III., Mikuláš II. a ďalších panovníkov z dynastie Romanovcov).
Súčasnosť Chrám bol v roku 1991 vrátený ruskej pravoslávnej cirkvi a opäť sa v ňom konajú pravoslávne bohoslužby. V rokoch 2005 až 2007 prebehla rozsiahla rekonštrukcia kupol. Na najvyššiu pozlátenú kupolu bol v roku 2007 opäť inštalovaný holub, ku ktorému sa viaže stará novgorodská legenda.
Charakteristika a dejiny Pamätník je vo forme busty na podstavci. Znázorňuje bulharského účastníka boja za cirkevnú nezávislosť, spoluzakladateľa tajného revolučného výboru v Plovdive, spolupracovníka Vasiľa Levského, Georgiho Benkovského a Zachariho Stojanova a donora bulharských škôl v Plovdive Duša Chadžidekova. Pamätník bol odhalený v priebehu roku 1938 pri príležitosti 60. výročia smrti Duša Chadžidekova. Bol postavený na základe iniciatívy obyvateľov pochádzajúcich z Čirpanu odkiaľ pochádzal aj Dušo Chadžidekov. Jeho autorom bol sochár G. Kiselinčev. Po tom čo sa dostala v Bulharsku k moci komunistická strana, bol pamätník z parku odstránený a jeho ďalší osud ostal neznámy. V roku 2003 zhotovil na základe iniciatívy žiakov plovdivskej základnej školy nesúcej meno Duša Chadžidekova sochár Dimităr Čonov v parku repliku pôvodnej sochy z roku 1938.
Pohľad na smolenskú katedrálu v zime Katedrála Zosnutia presvätej Bohorodičky Ikona Matky Božej Smolenskej z roku 1912 Katedrála Zosnutia presvätej Bohorodičky () v ruskom meste Smolensk je katedrálnym chrámom Smolenskej eparchie Ruskej pravoslávnej cirkvi. Zasvätená je Zosnutiu (Nanebovzatiu) Bohorodičky. Nachádza sa v centre mesta na Chrámovom vrchu a je veľmi dobre viditeľná už zďaleka.
Charakteristika Pamätník je vo forme busty na podstavci. Znázorňuje bulharského národného buditeľa, prvého organizátora a vodcu bulharského národno-oslobodzovacieho hnutia, spisovateľa, žurnalistu a historika Georgiho Rakovského. Pamätník bol odhalený v priebehu roku 1928. Jeho autorom je sochár Vasil Vičev.
Dejiny Chrám sa začal budovať v roku 1937 a dokončený bol v roku 1940. Jeho komplexné dokončenie prerušili roky druhej svetovej vojny a posledné úpravy sa dokončili v roku 1946. Vybudovaný bol podľa návrhu architekta Ioana Traianescu. Chrám je zasvätený trom veľkým svätcom a cirkevným učiteľom, ktorí majú veľkú vážnosť vo východných cirkvách. Sú to svätý Bazil Veľký, svätý Gregor Teológ a svätý Ján Zlatoústy (Ján Chryzostom). Ide o jeden z najvyšších pravoslávnych chrámov na svete. Do chrámu sa môže zmestiť viac ako 4000 veriacich.
Sieň modlitieb za dobrú úrodu Táto stavba bola dokončená v roku 1420. Tvoria ju posvätné objekty. Je vybudovaná do vežovitého tvaru, má tri prstence a modré strechy z glazovaných tašiek. Modré strechy sú i na ostatných budovách. Hlavná sieň je bohato vyzdobená a v jej čele stojí modro-zlatý trón.
História Budoval sa takmer 40 rokov (1816 až 1858). Jeho hlavným architektom bol Auguste de Montferrand, ktorý pochádzal z Francúzska. Chrám je pomenovaný na počesť pravoslávneho svätca svätého Izáka z Dalmácie, ktorý bol patrónom imperátora Petra I. Je vybudovaný neoklasicistickom architektonickom štýle. Pozoruhodná je aj jeho výška (101 metrov) a asi každého upúta pozlátená kupola, na pozlátenie ktorej bolo použitých 100 kg čistého zlata. Do chrámu sa zmestí takmer 14 000 veriacich. Počas komunistického režimu bol chrám premenený na múzeum ateizmu a v rokoch 1928 až 1990 sa v ňom nemohli konať bohoslužby.
Minaret Minaret mešity bol v čase svojho postavenia (1993) so svojou výškou 210 metrov najvyšší na svete, predbehol 4 minarety mešity Sultána Salahudína v malajskom meste Shah Alam. Toto prvenstvo si držal vyše štvrťstoročia, až do postavenia 265 m vysokého minaretu mešity Džamaá el-Džazaír v Alžíri roku 2019. Je vidieť z celého mesta. Podobá sa minaretu mešity Kutubíja v neďalekom meste Murrákuš. Vo výške asi 150 m sa nachádza vyhliadková plošina, kvôli čomu bola členom World Federation of Great Towers.
Stavba V roku 630 Umar ibn al-Chattáb s pomocou Ka’aba al-Achbara obnovil Základný kameň, vykopal ho z prachu a očistil jeho okolie. Umar sa rozhodol postaviť mešitu v južnej časti Chrámovej hory, aby bola skala na sever od nej a predišlo sa nedorozumeniu, že modliaci moslimovia sa klaňajú jej a nie Ka’abe v Mekke. Stavbu Dómu začal kalif Abd al-Malik ibn Marwan v roku 685 a trvala do roku 691. Stavbu riadili Jazid ibn Salam z Jeruzalema a Radža ibn Hajwa z Beisanu (Bet Še’an) a mešita má priemer kopule 20,2 m a výšku 20,48 m. Dóm má tvar byzantského osemuholníka, štruktúrou určený k uchovávaniu a uctievaniu svätých pozostatkov a je skvelým príkladom stredného byzantského umenia. Priečelie je zhotovené z porcelánu s súry z Koránu sú písané cez vrchol v dlažbe zo 16. storočia. Počas križiackeho obdobia bol Dóm zverený Augustiánom, ktorí ho zmenili na kostol a Mešita al-Aksá sa stala kráľovským palácom Baldwina I. v roku 1104. Templárski rytieri, ktorí verili, že Dóm je na mieste pôvodného Šalamúnovho chrámu, zriadili v Mešite al-Aksá priliehajúcej k Dómu svoj hlavný stan. Tuto funkciu mala po väčšinu 12. storočia. „Templum Domini“ (Chrám Pána), ako ho nazývali, bol uvádzaný na oficiálnych pečatiach veľmajstrov a stal sa architektonickým modelom pre templárske kostoly v Európe. Po dobytí Jeruzalema Saladinom v roku 1187 sa Skalný dóm a al-Aksá stali opäť moslimskými svätyňami. Kríž na vrchole kopuly bol nahradený zlatým polmesiacom a došlo k úpravám Chrámovej hory a mešity al-Aksá. Chrámová hora bola centrom záujmu všetkých moslimských vládcov a rozsiahle stavebné úpravy sa vykonalo za vlády Suleimana I., kedy bola kopula pokrytá dlažbou Iznik a za vlády Mahmúda II. v roku 1817. Kopula bola silno poškodená počas zemetrasenia v Palestíne 11. júla 1927 a v roku 1955 začal Jordánskou vládou nový program opráv s pomocou fondov arabskej vlády a Turecka. Bola nahradená časť poškodenej dlažby a v roku 1960 i kopula pokrytá odolnou hliníkovou a bronzovou zliatinou. Reštauračné práce boli ukončené v roku 1964. V roku 1988 bola vďaka daru jordánskeho kráľa Husajna obnovená zlatá kopula, na ktorú sa použilo 80 kg zlata za 8,2 miliónov dolárov. Po šesťdňovej vojne v roku 1967 prevzal Izrael kontrolu nad Dómom a zrušil 20 rokov trvajúci zákaz vstupu Židov do Starého mesta. Po ukončení vojny prevzala správu nad Chrámovou horou moslimská rada Waqf, no stále je izraelským územím.
Galéria PLD-12-2017-StSvPetka01.jpg|Pohľad na pahorok Džambaz tepe so zvonicou chrámu stará svätá Petka z juhovýchodu PLD-12-2017-SvDimitar01.jpg|Chrám svätého Demetera Solúnskeho v svahu pahorku Džambaz tepe PLD-12-2017-ViewFromStSvPetka01.jpg|Pohľad na juh z pahorku Džambaz tepe od zvonice chrámu stará svätá Petka
Mešita al-Aksá Mešita al-Aksá (arabs. – najvzdialenejšia mešita ) je mešita, ktorá je súčasťou moslimského okrsku ( al-Haram aš-Šaríf ) na Chrámovej hore vo východnom Jeruzaleme. Je najväčšou mešitou v Jeruzaleme s kapacitou 5 000 veriacich vnútri a v okolí. Toto miesto považujú moslimovia za tretie najsvätejšie miesto. Nachádza sa na mieste, ktoré islamská tradícia stotožnila s „najvzdialenejšou mešitou“, ku ktorej podľa Koránu proroka Muhammada preniesol z Mekky za jedinú noc okrídlený kôň Burák. Zo skaly, ktorá sa na tom mieste nachádzala, vystúpil v sprievode archanjela Gabriela do neba, kde prijal rozličné prikázania, medzi iným aj povinnosť modliť sa päťkrát denne. Tejto ceste sa hovorí Isrá a Mirádž (arab. al- Isrá’ wa-l-Mi’rádž ). Podľa tradície sa uskutočnila v roku 621, rok pred hidžrou. Umiestnenie „najvzdialenejšej mešity“ sa v Koráne nespomína, postupne však začalo byť prisudzované Jeruzalemu, podľa niektorých bádateľov kvôli posvätnosti mesta pre židov (Múr nárekov) aj kresťanov. Chalífa Omar, ktorý dobyl Jeruzalem v roku 637, chcel vybudovať miesto pre modlitbu, ktoré by bolo nezávislé od už existujúcich židovských a kresťanských miest. Na juh od posvätnej skaly vybudoval mešitu, ktorá dostala meno al-Aksá . V rokoch 687-691 vybudoval chalífa Abd al-Malik nad posvätnou skalou mešitu pomenovanú Skalný dóm (arab. Kubbat as-Sachra ). Mešitu al-Aksá v rokoch 709-715 zrenovoval a rozšíril chalífa al-Walid.
Tvar Pri pohľade zhora sa javí ako trojrozmerná mandala (rituálny diagram vesmíru, ktorý symbolicky spája nebo a Zem). Chrám postavený na návrší má tvar terasovitej pyramídy. Vysoký je 34 metrov a podľa odhadov obsahuje vyše 55 000 kubických metrov kameňa. Päť hlboko položených terás má štvorcový pôdorys a predstavujú pozemský svet. Nad tým sú položené tri kruhovité terasy symbolizujúce duchovný svet. Na horných terasách sú rady svätýň (stúpy).
Infraštruktúra Dizajn pre svätyňu v Dillí sa skladá z 27 voľne stojacích lístkov, krytých mramorom a usporiadaných v zväzku po troch, ktoré tvoria deväť strán. Stavba sa inšpirovala kvetom indického lotosu. Deväť dverí Lotosového chrámu sú otvorené do centrálnej haly s výškou viac ako 40 m, ktorá má kapacitu až 2500 ľudí. Povrch svätyne je vyrobený z bieleho mramoru z hory Pentelikon v Grécku, čiže z toho istého materiálu ako sú antické stavby. Spolu so svojimi deviatimi okolitými rybníkmi a záhradami sa Lotosový chrám rozkladá na ploche 105 000 m². Táto budova sa nachádza v obci Bahapur, neďaleko Naí Dillí. Jej architektom bol iránsko-americký bahájsky architekt Fariborz Sahba a návrh štruktúry vykonala britská firma Flint and Neill.
Pozri aj  Kal’a Saláh ad-Dín Saladinova socha Muaskar Saláh ad-Dín (vojenská základňa v Jemene) Sídí Saláh ad-Dín (hrobky) Masdžid Saláh ad-Dín (mešity) Džámi Saláh ad-Dín (mešity)