TUKE-KEMT/reranking-skquad huggingface dataset:
Prehľad V súčasnosti sú hmota a energia najlepšie pochopené v pojmoch kinematiky a interakcií elementárnych častíc. Fyzikálne poznanie v súčasnosti smeruje k zredukovaniu fundamentálnych zákonitostí popisujúcich správanie sa a interakcie doteraz známych foriem hmoty a energie na čo najmenší súbor zákonov a teórií. Cieľom je nájsť takzvanú teóriu všetkého, ktorá by zjednotila všetky doteraz známe teórie do jednej jedinej integrovanej teórie. Predstavou je, že minimálne v princípe by z nej bolo možné odvodiť správane sa všetkej hmoty a energie a že všetky doteraz známe zákony by boli špeciálnymi prípadmi takejto nadradenej teórie. Štandardný model je vnímaný práve ako jeden z krokov k takejto zjednocujúcej teórii. Sú v ňom zahrnuté dve súčasné teórie – elektroslabá interakcia a kvantová chromodynamika. Štandardný model predstavuje vnútorne konzistentnú teóriu popisujúcu silné, slabé, a elektromagnetické interakcie medzi časticami v pojmoch kvantovej teórie poľa. Matematická formulácia štandardného modelu využíva kvantovanie fyzikálnych polí pomocou procesu nazývaného druhé kvantovanie.
Aplikácia vo fyzike Gromovove-Wittenove invarianty sú so záujmom prijímané v teórii strún, odvetví fyziky, ktoré sa pokúša zjednotiť všeobecnú relativitu a kvantovú mechaniku. Podľa tejto teórie, všetko vo vesmíre, počínajúc elementárnymi časticami, je vytvorené z drobných strún. Ako struna cestuje v časopriestore, sleduje povrch, zvaný strunová schránka sveta. Žiaľ moduli priestor takýchto parametrizovaných povrchov, prinajmenšom a priori má nekonečnú veľkosť; nie je známe žiadne vhodné meradlo tohto priestoru a tak integrály ciest teórie nemajú rigoróznu definíciu. Situácia sa zlepší vo variáciách známych ako uzatvorený A model topologickej teórie strún. Tu je šesť časopriestorových rozmerov, ktoré ustanovujú sympletickú priestorovosť a ukazuje sa, že svetové obálky sú nevyhnutne parametrizované pseudohomologickými krivkami, ktorých moduli priestory majú len konečné dimenzie. Gromov-Wittenove invarianty, ako integrály nad týmito moduli priestormi, sú potom integrálmi ciest tejto teórie. Obzvlášť, voľná energia A modelu pri géne je generujúcou funkciou génu Gromov-Wittenových invariantov.
: Pre všeobecne prístupné a menej technické objasnenie základov tejto témy pozri Úvod do kvantovej mechaniky Obr. 1: Hustoty pravdepodobnosti korešpondujúce k vlnovým funkciám elektrónu v atóme vodíka. Vlnové funkcie majú definitívne hodnoty energie zväčšujúce sa v smere zhora nadol v závislosti od kvantového čísla n (na obrázku zobrazené len tri). Momenty hybnosti sa zväčšujú v smere zľava doprava ( s najnižší, d najvyšší). Jasnejšie oblasti korešpondujú s vyššou hustotou pravdepodobnosti pozície elektrónu. Kvantová mechanika je oblasť fyziky, ktorá skúma a popisuje javy na nanoskopických škálach. Medzi tradičné problémy objasnené kvantovou mechanikou patrí správanie sa mikročastíc, atómov, molekúl a atómových jadier, t. j. objektov, ktorých lineárne rozmery sú 10−6 až 10−13 m. Svoj názov dostala kvôli tomu, že hodnoty niektorých fyzikálnych veličín sa pri splnení určitých podmienok nemenia spojito, ale skokom po určitých množstvách (tzv. kvantách). Príkladom je elektrón vo viazanom stave (teda ak je súčasťou atómu alebo molekuly), v ktorom jeho energia a moment hybnosti sú kvantované. Energia voľného elektrónu má spojitý charakter. Matematická formulácia kvantovej mechaniky je abstraktná a jej implikácie sú často neintuitívne. Základnou entitou, s ktorou v tomto matematickom systéme pracujeme, je vlnová funkcia. Ide o matematickú funkciu, ktorá obsahuje o systéme všetky informácie, ktoré môžeme mať. Poskytuje informácie o polohe a hybnosti častice, ale len v pravdepodobnostnom vyjadrení. Veľa výsledkov kvantovej fyziky je možné vyjadriť len matematicky. Modelovanie výsledkov nie je také jednoduché ako je tomu v prípade klasickej mechaniky alebo nie je vôbec možné. Napríklad základný stav v kvantovo-mechanickom modeli je stav s najnižšou energiou, ktorá je však nenulová. V klasickej fyzike modelujeme najnižší jednoducho ako stav s nulovou kinetickou energiou. Kvantová mechanika sa opiera o hlbší stupeň vedeckého poznania než klasická fyzika a poskytuje aj všeobecnejšie zákony. Zákony klasickej fyziky sa javia z hľadiska kvantovej mechaniky ako aproximácie tejto novej teórie.
Príklad Jednorozmerná nekonečne hlboká potenciálová jama Na tomto mieste ukážeme ako kvantová mechanika rieši jednoduchý prípad častice uviaznutej v jednorozmernej nekonečne hlbokej potenciálovej jame. Jamu definujeme tak, že potenciálna energia je nulová v intervale 0 až L a mimo tohoto intervalu je potenciálna energia nekonečne veľká. Uvažujúc os x, časovo nezávislá Schrödingerova rovnica vo vnútri potenciálovej jamy má tvar: : Tejto rovnici vyhovuje rovnica : kde A, B sú ľubovoľné konštanty a k je konštanta, ktorá závisí od vlastností systému. Z hraničných podmienok vyplýva, že vlnová funkcia ψ je rovná nule v miestach 0 a L. Zoberúc do úvahy tento fakt, z predchádzajúcej rovnice dostávame: : Keďže B je rovné nule, z toho vyplýva: : Výsledok, v ktorom zoberieme A rovné nule, nás nezaujíma, pretože neposkytuje žiadúce informácie o systéme. To ale znamená, že . Tomuto výsledku vyhovuje akékoľvek kL , ktoré je celočíselným násobkom π. : Kvantovanie energie teda vyplýva z hraničných podmienok, ktoré sme na systém aplikovali: :
Začiatkom 90. rokov počas štúdia výtvarného umenia ho postihla duševná kríza, keď sa jeho puritánska výchova stretla s dekadentným životným štýlom moderných maliarov, ktorý neprijal. Pravdepodobne z tých čias pochádzala jeho zaujatosť voči modernému maliarstvu a impresionizmu. Štúdium výtvarného umenia zanechal, prešiel k štúdiu anglickej literatúry a duševný pokoj nakoniec našiel v obdive okolitého sveta a vo svojráznej filozofii vďaky svetu. Svoje myšlienky azda najbrilantnejšie vyjadril v knihe Ortodoxia. Na svojich oponentov reagoval knihou Heretici.
Gilbert Keith Chesterton ( 29. máj 1874, Londýn – † 14. jún 1936, Beaconsfield) bol anglický spisovateľ, esejista, novinár a katolícky filozof. Začiatkom 90. rokov 19. storočia – počas štúdia výtvarného umenia – prešiel Chesterton svetonázorovou krízou, jeho puritánska výchova sa stretla s dekadentným životným štýlom moderných maliarov, ktorý spisovateľ neprijal. Pravdepodobne z tých čias pochádza aj jeho zaujatosť voči modernému maliarstvu – vtedy impresionizmu. Chesterton štúdium výtvarného umenia zanechal, prešiel k štúdiu anglickej literatúry a duševný pokoj nakoniec našiel v obdive k okolitému svetu a vo svojráznej filozofii vďaky svetu. Svoje myšlienky azda najbrilantnejšie vyjadril v knihe Ortodoxia, n a svojich oponentov potom reagoval knihou Heretici . Bol aj autorom detektívnych poviedok s hlavným hrdinom katolíckym kňazom otcom Brownom . Tieto poviedky vychádzali od roku 1911 až do jeho smrti.
Životopis Pratchett sa narodil v Beaconsfielde v anglickom grófstve Bucks Davidovi a Eileen Pratchettovcom. Svoje vzdelanie pripisuje High Wycombe Technical High School a Beaconsfieldskej verejnej knižnici. Prvým vydaným dielom bola krátka poviedka The Hades Business ( Hádova práca ), uverejnená v jeho školskom časopise keď mal trinásť rokov a potom, v roku 1963, zase v časopise Science Fantasy , za čo dostal 14 libier. Druhá uverejnená práca sa nazývala Night Dweller ( Nočný tvor ) a objavila sa v 156. čísle časopisu New Worlds v novembri 1965. Po odchode zo školy v roku 1965 získal prácu v miestnych novinách Bucks Free Press a neskôr pôsobil v niekoľko ďalších regionálnych novinách v juhozápadnom Anglicku vrátane Western Daily Press a Bath Chronicle . V tomto novinárskom období bol vyslaný urobiť interview s Petrom Bander van Durenom, jedným z riaditeľov malého vydavateľstva, kde práve vychádzala nová kniha. Počas rozhovoru sa zmienil, že sám napísal knihu The Carpet People . Táto nakoniec vyšla v roku 1971 a slávnostne bola predstavená v oddelení kobercov obchodného domu Heal s na Tottenham Court Road v Londýne. V roku 1980 sa Pratchett stal tlačovým hovorcom elektrárenskej spoločnosti Central Electricity Generating Board, kde v jeho pôsobnosti bolo niekoľko jadrových elektrárni. Neskôr vtipkoval o tom, že predviedol svoj zmysel pre dokonalé načasovanie, pretože zmena zamestnania nasledovala skoro po jadrovej katastrofe v Three Mile Island v Pensylvánii v USA. Prácu pre CEGB nechal v roku 1987, keď začal zarábať viac peňazí príležitostným písaním. To mu umožnilo zvýšiť tempo a v súčasnosti väčšinou napíše dve knihy ročne. Od roku 1998 je držiteľom rádu za zásluhy o Britské kráľovstvo za službu literatúre. So sebe vlastnou iróniou to komentoval vyhlásením v zmysle „mám podozrenie, že službu literatúre preukážem, keď sa zdržím ďalších pokusov nejakú napísať“. V roku 1999 mu bol udelený čestný doktorát literatúry na univerzite vo Warwicku. Jeho dcéra Rhianna Pratchettová (narodená 1976) je autorkou fantasy a novinárkou. Ako svoje záľuby Pratchett uvádza „písanie, prechádzky, počítače, život“. Je dobre známy aj zvláštnou záľubou v pokrývkach hlavy, čo vidieť na zadných stranách obálok originálnych vydaní väčšiny jeho kníh. 31. decembra 2008 mu kráľovná Alžbeta II. udelila za zásluhy v literatúre Rad britského impéria.
Začiatky V roku 1827 zanechal právo natrvalo a začal sa venovať naplno svojej práci geológa. Pomáhal predovšetkým presadzovať myšlienky Jamesa Huttona a spolu s ním sa stal zakladateľom modernej geológie. Jeho najdôležitejšie práce boli v oblasti stratigrafie. Od roku 1828 cestoval po juhu Francúzska a po Taliansku a navštívil aj Ameriku, kde všade študoval tamojšie geologické pomery. Na základe výskumu a pozorovaní položil základy stratigrafie treťohôr, ktoré rozdelil na pliocén, miocén a eocén.
Členovia  Denise Pearson Doris May Pearson Lorraine Samantha Stedman Pearson Delroy Pearson
Život Študoval na Eton College a následne v roku 1978 získal titul bakalára v odbore dejín a práva na Trinity College v Cambridge. Jedenásť rokov pracoval v ropnom priemysle. Neskôr sa túto prácu rozhodol zanechať a nastúpiť na dráhu kňaza.
Detstvo Chester Bennington sa narodil 20. marca 1976, vo Phoenixe v Arizone, zdravotnej sestre a policajtovi, ktorý sa zaoberal prípadmi pohlavného zneužívania detí. Chester mal už v detstve záujem o hudbu a skupiny Depeche Mode a Stone Temple Pilots nazval jeho prvými inšpiráciami. Chesterovi rodičia sa rozviedli, keď mal jedenásť rokov a odvtedy žil s otcom. Dôsledok rozvodu bol, že začal užívať návykové látky ako sú: marihuana, alkohol, ópium, kokaín, metamfetamín a LSD. Chester nakoniec prekonal túto závislosť, o ktorej hovoril v neskorších rozhovoroch. Počas turné s Linkin Park, začal piť, ale povedal: „Už viac nechcem byť tento človek.“ V rozhovore potvrdil, že keď mal sedem rokov, bol sexuálne zneužívaný starším mužom. Obával sa požiadať o pomoc, pretože nechcel aby si o ňom mysleli, že je homosexuál, tak to pokračovalo až do jeho trinástich rokov. Zneužívanie a situácia doma ho ovplyvnila natoľko, že mal nutkanie utiecť a zabiť sa. Utešoval sa kreslením obrázkov a písaním poézie a piesní. Neskôr sa jeho otcovi podarilo nájsť vinníka zneužívania, ale Chester sa rozhodol nechať prípad tak, pretože si uvedomil, že násilník bol obeťou sám seba. V sedemnástich rokoch sa presťahoval k svojej matke a mal zákaz odísť z domu, potom, čo objavila jeho drogovú činnosť. Pracoval v Burger King restaurant a šetril si peniaze na kokaín, predtým, než začal kariéru ako profesionálny hudobník. Chester bol na strednej škole fyzicky šikanovaný. V jednom z rozhovorov povedal: „Bol som ako handrová bábika, do ktorej si každý môže kopnúť, a to len za to, že som bol chudý a vyzeral som inak.“
Kariéra a idey Vyštudoval biológiu (1883) a históriu (1884) na Univerzite v Oxforde, už ako študent videl možné súvislosti medzi geografiou a históriou. V roku 1904 predniesol pre Kráľovskú geografickú spoločnosť známu prednášku The Geographical Pivot of History (Zemepisný základ histórie), v ktorej formuloval tzv. teóriu Heartlandu . Názov Heartland vznikol zložením anglického heart - srdce a land - zem. Táto udalosť sa považuje za počiatok anglickej geopolitiky, hoci autor sám taký pojem nepoužíval. Predpokladal však, že zemepisné skutočnosti sú zásadne určujúce pre medzinárodnú politiku. Za podstatu historického vývoja považoval schopnosť svetových mocností ovládnuť geostrategické územia sveta. Tieto predstavy sú výrazne deterministické. Počas celých dejín to mali byť tie mocnosti, ktoré ovládali moreplavbu. V 19. storočí však došlo k zásadnej zmene v možnostiach prepravy a tým aj ku zmene vojenských možností. S rozšírením železnice sa rozšírili vojenské možnosti pevninských štátov na úkor tých štátov, ktoré ovládali more. Európu, Áziu a Afriku považoval za jeden „svetový ostrov“ za ktorého zásadnú čásť, akési jadro, považoval územie, ktoré veľmi približne zodpovedá súčasnému Rusku. Hranice Heartlandu vo svojich prácach postupne neustále upravoval, ale vždy ostal lokalizovaný na severe Eurázie. Rola ostrovných pásov okolo Heartlandu bola uňho zanedbateľná. Svoju predstavu o význame jednotlivých častí sveta vyjadril takto: Vo svojej najdôležitejšej práci Demokratické ideály a skutočnosť: štúdia politiky rekonštrukcie tvrdí, že " Kto ovláda Východnú Európu, ovláda Heartland." " Kto ovláda Heartland, ovláda Svetový ostrov." " Kto ovláda Svetový ostrov, ovláda svet." Preto po prvej svetovej vojne dokladal nutnosť udržať východnú Európu rozdelenú a oddelenú od Heartlandu, tj. od Ruska. Na Parížskej mierovej konferencii oponoval wilsonovskému demokratickému idealizmu na základe zemepisného determinizmu, budúcej geopolitiky. Bol tiež politikom za Unionistickú stranu, spolupracujúcu s Konzervatívnou stranou, za ktorú bol poslancom v dolnej snemovni parlamentu medzi rokmi 1910-1922.
Významní pozorovatelia  John Couch Adams Hugh Ernest Butler Arthur Eddington Hugh Newall Robert Woodhouse
Mladosť Spencer Chamberlain sa narodil v Chapel Hill v Severnej Karolíne a vyrastal v Greensboro so svojou matkou a starším bratom Philom. Keď bol dieťa, jeho rodina nemala dostatok peňazí na platenie školného v Greensboro Day School. Chambellain tiež bojoval s drogovou a alkoholovou závislosťou. Pre Alternative Press povedal, „viete, čo majú niektorí ľudia ako dobrú rodinu alebo priateľku, ktorá je tu pre vás a nikdy nezlyhá? To boli pre mňa drogy. To bola moja slabosť“. Mal veľké problémy s vážnou závislosťou na kokaíne. Skoro potom nastúpil na strednú školu Page High School. Po jej ukončení sa presťahoval na Floridu. Pokračoval so závislosťou, až kým ho jeho nevlastný brat pastor zasvätil do kresťanstva.
William (Bill) Jefferson Clinton , rodným menom William Jefferson Blythe III ( 19. august 1946, Hope, Arkansas, USA) je americký politik. V dvoch volebných obdobiach od roku 1993 do 2001 bol 42. prezident Spojených štátov. Predtým bol guvernérom Arkansasu. Do úradu prezidenta zasadol vo veku 46 rokov ako tretí najmladší prezident v dejinách USA. Bolo obdobie konca Studenej vojny a Clinton bol prvý prezident z generácie baby boomers. Bol označovaný ako nový demokrat (). Značná časť jeho politiky je označovaná ako stredná tretia cesta filozofie vládnutia. Predtým ako sa stal prezidentom bol dvakrát guvernérom Arkansasu (v rokoch 1979 – 1981 a 1983 – 1992). V rokoch 1977 až 1979 bol generálnym prokurátorom štátu Arkansas. Vyrastal v Arkansase. Počas štúdia patril medzi študentských lídrov a venoval sa hre na saxofón. Študoval na Georgetown University (B.S.), University College Oxford a Yalovej univerzite (J.D.). Na Yalovej univerzite spoznal svoju budúcu manželku Hillary Rodhamovú Clintonovú. Ako guvernér prebudoval štátny vzdelávací systém a slúžil ako predseda organizácie National Governors Association. V roku 1992 porazil v prezidentských voľbách G. H. W. Busha. Vládol v najdlhšom období mierovej ekonomickej expanzie USA. Podpísal Severoamerickú dohodu o voľnom obchode. Po tom ako v roku 1993 neprešla reforma zdravotníctva stratili demokrati kontrolu v Kongrese (prvýkrát po 40 rokoch). Po dvoch rokoch sa stal druhým demokratom (po Rooseveltovi), ktorý bol zvolený dvakrát za prezidenta USA. Presadil reformu sociálnej starostlivosti a program detského zdravotného postenia (SCHIP). V roku 1998 bol obvinený za krivé svedectvo pred porotou a marenie spravodlivosti v prípade sexuálneho škandálu. Bol prepustený zo Senátu. Počas jeho posledných troch rokoch vládnutia, od 1998 do 2000, oznámil Congressional Budget Office prebytok v štátnom rozpočte. Úrad prezidenta USA opustil s vysokou verejnou mienkou, najvyššou od druhej svetovej vojny. Odvtedy prednášal a venoval sa charite. Založil William J. Clinton Foundation, ktorá sa venuje globálnym problémom ako AIDS a globálne otepľovanie. V roku 2004 vydal autobiografiu s názvom My Life . Ostal aktívny v demokratickým prezidentských kampaniach, napr. pre svoju ženu Hillary a Baracka Obamu v 2008 a 2012. Po odchode z úradu prezidenta si udržal popularitu.
Životopis Študoval na Westminster School v Londýne. V roku 1908 nastúpil na Trinity College Cambridgeskej univerzity, kde sa venoval fyziológii a kde neskôr pôsobil ako profesor (od roku 1937) a rektor (od roku 1951). V roku 1915 získal titul doktora medicíny. Študoval prenos signálov z vonkajšieho prostredia cez nervové dráhy do centrálnej nervovej sústavy a následné reakcie efektorových orgánov. V roku 1932 mu bola spolu so Sirom Ch. S. Sherringtonom za práce v oblasti funkcie neurónu udelená Nobelova cena za fyziológiu alebo medicínu. V rokoch 1950 - 1955 pôsobil ako prezident Kráľovskej spoločnosti, v rokoch 1960 - 1962 bol prezidentom Royal Society of Medicine. Okrem ďalších ocenení a významných funkcií mu bol v roku 1955 udelený titul Barón z Cambridge.
Sir Charles Scott Sherrington ( 27. november 1857, Londýn, Spojené kráľovstvo - † 4. marec 1952, Eastbourne) bol britský lekár, neurofyziológ, prvý človek, ktorý vysvetlil funkciu nervovej sústavy, význam synapsie a reflexného oblúku. V roku 1932 mu bola udelená Nobelova cena (s E. D. Adrianom) za práce v oblasti funkcie neurónu.
Životopis Narodil sa do rodiny vodiča nákladiaku. Ako chlapec bol skromný, sústredený a pracovitý, mierne hýčkaný svojimi rodičmi. Keď mal jedenásť počul v rádiu skladbu Walkin Shoes Gerryho Mulligana, v ktorej bubnoval Chick Hamilton. To v ňom prebudilo bubeníka, a tak začal hrať na hrnce a panvice. Svoj prvý nástroj - bendžo - si v štrnástich kúpil sám. Rozobral ho, z tela bendža si urobil bubienok a k nemu si z Merkuru postavil stojan. V roku 1955 mu rodičia kúpili prvé bicie. Stále ho zaujímal jazz, takže začal cvičiť podľa jazzových platní, ktoré zbieral. Po tom čo dokončil strednú školu šiel študovať umeleckú školu, ktorú dokončil v roku 1960. Po škole potom pracoval ako grafik v reklamnej agentúre. Počas práce už ale hral s miestnymi skupinami v kaviarňach a menších kluboch. V roku 1961 prvýkrát stretol Alexisa Körnera, ktorý mu ponúkol post bubeníka vo svojej kapele Blues Incorporated. Chvíľku potom pracoval ako grafik v Dánsku, ale po tom čo prijal Körnerovu ponuku, sa vrátil späť do Londýna. O rok neskôr sa stretol s Brianom Jonesom, Ianom "Stu" Stewartom, Mick Jaggerom a Keithom Richardsom, ktorí chceli spoločne hrať rhythm and blues a príležitostne vystupovali v rôznych londýnskych kluboch. Dostal ponuku hrať s mladou začínajúcou kapelou Rolling Stones . Nechal sa presviedčať skoro celý rok, nakoniec im prikývol až v januári 1963. Keith Richards k tomu vo svojej biografii dokonca píše:"hladovali sme, len aby sme ho zaplatili! Doslova. Obmedzovali sme si prídely, strašne sme ho chceli. "
Život a dielo Narodil sa v Londýne, jeho rodičia boli Norman Macmillan Hinshelwood, autorizovaný účtovník, a Ethel Frances, rodená Smith. Prvé vzdelanie dostal v Kanade, odkiaľ sa vrátil po smrti svojho otca do malého bytu v Chelsea, kde prežil zvyšok svojho života. Študoval potom na Westminster City School a Balliol College, Oxfordská univerzita. Počas prvej svetovej vojny bol chemikom v továrni na výbušniny. Od roku 1921 do roku 1937 bol domácim učiteľom na Trinity College a profesorom chémie v Oxforde od roku 1937. Bol členom niekoľkých Advisory Councils pri britskej vláde vo vedeckých otázkach. V roku 1929 bol zvolený za člena Kráľovskej spoločnosti náuk, ktorej prezidentom bol od roku 1955 do roku 1960. V roku 1948 bol povýšený na rytiera a v roku 1960 bol vyznamenaný Radom za zásluhy. Svoje prvé štúdie molekulárnej kinetiky publikoval v práci Thermodynamics for Students of Chemistry (Termodynamika pre študentov chémie) a Kinetics of Chemical Change (Kinetika chemických zmien) v roku 1926. S Haroldom Warrisom Thompsonom študoval explozívne reakcie medzi vodíkom a kyslíkom a opísal fenomén reťazovej reakcie. Jeho nasledujúce práce na syntetických zmenách v bakteriálnej bunke mala ohromný význam pre neskoršie výskumné práce o antibiotikách a terapeutických látkach a jeho kniha The Chemical Kinetics of the Bacteriall Cell (Chemická kinetika bakteriálnej bunky) bola uverejnená v roku 1946, nasledovaná prácou Growth, Function a Regulation in Bacterial Cell (Rast, funkcia a regulácia v bunkách baktérií) z roku 1966. V roku 1951 publikoval The Structure of Physical Chemistry (Štruktúra fyzikálnej chémie). Táto práca bola znovu vytlačená v Oxford Classic Texts v sekcii Physical Sciences v roku 2005. V roku 1956 dostal Nobelovu cenu za chémiu spoločne s Nikolajom Semjonovom (ZSSR) za svoje výskumy mechanizmu chemických reakcií. Bol prezidentom Chemical Society , Royal Society , Classical Association a Faraday Society , získal mnoho ocenení a čestných titulov. Nikdy sa neoženil. Hovoril plynule siedmimi klasickými a modernými jazykmi a jeho hlavné záľuby boli maľovanie, zbieranie čínskeho porcelánu a zahraničná literatúra.
Osobný život V roku 1971 sa oženil s Anne Teresa Talbott, majú dve dcéry.. Sarah, ktorá pracuje v televízii ITV , a Emily, fyzičku pracujúcu v University College London a CERNe. Sám sa označuje za skeptického agnostika.
Životopis Narodil sa v roku 1868 v britskom meste Brentwood a zomrel roku 1940 v Londýne. Maliar a grafik, ktorý študoval maľbu u svojho otca Johna Sherrina. Tvoriť začal, kým pôsobil v anglickom meste Whitstable. Profiloval sa na krajinársku maľbu a námorné motívy. Medzi významný míľnik jeho kariéry patrí obraz Sandringhamského paláca (Sandringham Palace), ktorý namaľoval z poverenia kráľa Juraja V. (1911 – 1936). Tento obraz dodnes visí v Buckinghamskom paláci. Počas prvej svetovej vojny pomáhal navrhovať náborové plagáty, ktoré dodnes možno vidieť v Imperiálnom vojenskom múzeu (Imperial War Museum). Jeden z jeho náborových plagátov bol natoľko úspešný, že pomohol naverbovať viac ako 1000 mužov do britskej armády, za čo Danielovi Sherrinovi osobne gratuloval generál Lord Kitchener.
Biografia Vyštudoval maliarstvo na Walthamsrow School of Arts, ako mladý študent už mal samostatnú výstavu v Lord´s Gallery v Londýne. V rokoch 1965-1976 pracoval ako strihač dokumentárnych filmov britskej Ústrednej informačnej služby , sám ale nakrúcal krátke dokumentárne filmy a venoval sa aj písaniu scenárov a maľovaniu. V jeho hraných filmoch dominuje opulentná a rafinovaná vizuálna zložka, interiéry, kulisy i kostýmy sú dômyselne štylizované, často s odkazmi na staršie umelecké diela (napr. na obrazy nizozemských maliarov 17. storočia). Jeho zaujatie svetom umenia zo 17. storočia sa odráža aj na námetoch a scenároch viacerých jeho filmov (napr. Umelcova zmluva , Dieťa z Mâconu , Rembrandtova Nočná hliadka , Golzius and the Pelican Company ). Jeho filmy majú často zašifrované odkazy na filozofické diela alebo obsahujú rôzne morálne posolstvá (napr. o hraniciach slobody ľudského jedinca alebo umeleckej tvorby). Od roku 1985 točil filmy s kameramanom Sachom Viernym, ktorý bol v 70-tych rokoch dvorným kameramanom režiséra Alaina Resnaisa. Hudbu k mnohým jeho filmom zložil skladateľ Michael Nyman. Spolupracoval tiež s niektorými módnymi návrhármi (napr. vo filme Kuchár, zlodej, jeho žena a jej milenec kostýmy navrhol módny návrhár Jean-Paul Gaultier).
Lord Frederic Leighton ( 3. december 1830, Scarborough, Spojené kráľovstvo – † 25. január 1896, Londýn) bol anglický maliar a sochár viktoriánskeho neoklasicizmu. Technika a štýl jeho tvorby boli ovplyvnené antickou mytológiou. Jeho obrazy sa stali vyhľadávanými a boli často reprodukované, keď si jeho prvý obraz zakúpila kráľovná Viktória. Leighton bol neskôr zvolený za prezidenta Royal Academy v Londýne.
Životopis Meno dostal po hollywoodskom hercovi Clintovi Eastwoodovi. Vo svojej tvorbe sa najradšej sústredil na hinduistické slávnosti a iné festivaly, ktoré sa konali v jeho rodnom meste. Ako päťročný obsadil druhé miesto na maliarskej súťaži určenej umelcom do 18 rokov. Clintove obrazy boli natoľko kvalitné, že niekoľko expertov sa vyjadrilo, že mnohým maliarom trvá roky analytického štúdia a praxe, kým sa dostanú na takú úroveň. Jeho diela boli vystavované medzi rokmi 1995 - 2007 v hlavnom meste federálneho štátu Kérala, odkiaľ pochádzal. Zomrel vo veku šesť rokov a jedenásť mesiacov z dôvodu zlyhania obličiek. V roku 2017 vznikol o jeho živote film.
Životopis Narodil sa roku 1933 vo štvrti Jamaica v newyorskom obvode Queens. Najprv študoval dejiny umenia na The New School, ale neskôr prešiel na Columbia University. Predtým, ako začal vystavovať, pracoval v poštovom oddelení Guggenheimovho múzea a neskôr ako strážca a obsluha výťahu v Múzeu moderného umenia. Venoval sa prevažne práci s rôzne farebnými žiarovkami a neskôr žiarivkami. Svoju prvú výstavu mal v roku 1961 a svoje prvé fluorescenčné dielo vystavoval roku 1964. Tvoril prevažne umenie z verejne dostupných priemyselných materiálov. Zomrel vo veku 63 rokov na komplikácie spojené s cukrovkou v obci Riverheade v štáte New York.
Štúdium Pôvodne chcel byť maliarom, no v roku 1964 sa zapísal na École des Beaux–Arts v Bordeaux. V roku 1966 bol prijatý na École nationale supérieure des beaux-arts v Paríži. Tu bol jeho učiteľom aj architekt Claude Parent. Pod vplyvom architekta Paula Virilia získal diplom architekta DPLG v roku 1971.
Životopis obrázok:ThePondMoonlight.jpg|thumb| The Pond-Moonlight , gumotlač, 1904; fotografia bola v roku 2006 v aukcii Sotheby s predaná za 2.928.000 dolárov Narodil s v Bivange v Luxembursku. V roku 1881 jeho rodina Luxembursko opustila a usadili sa v Hancocku v Michigane, neskôr v Milwaukee vo Wisconsine. Tu sa v roku 1895 začal zaoberať fotografiou. O štyri roky neskôr po prvýkrát vystavoval na fotografickom salóne vo Philadelphii. Študoval výtvarné umenie v Milwaukee, Londýne a v Paríži, kde sa stýkal s umeleckou avantgardou. Rovnako ako fotografia ho však lákalo aj maliarstvo. Pre fotografiu sa definitívne rozhodol až po 1. svetovej vojne. Medzi tým sa zoznámil s americkým fotografom Alfredom Stieglitzom a spolupracoval s ním. V roku 1905 zorganizoval s A. Stieglitzom vytvorenie Galérie 291 v New Yorku, kde pripravoval súbory moderného európskeho umenia. Obaja významne ovplyvnili pohľad na moderné umenie v Spojených štátoch. V prvom období tvorby sa venoval širokej palete motívov v duchu secesnej a symbolistické poetiky od krajín po portréty a výjavy zo spoločnosti. Po roku 1919 zdokonaľoval techniku čistej fotografie, v tvorbe sa prejavili vplyvy glamouru, novej vecnosti a konštruktivizmu. V rokoch 1917 – 1919 stál v čele fotografického prieskumu americkej armády vo Francúzsku, v rovnakej funkcii pracoval aj v námorníctve v Pacifiku. V období medzi svetovými vojnami pracoval najmä pre časopisy Vogue a Vanity Fair, venoval sa móde a portrétom slávnych osobností (Greta Garbo, Winston Churchill, Charlie Chaplin). V rokoch 1923– 1938 mal v New Yorku štúdio pre reklamnú a ilustračnú fotografiu. V rokoch 1947 až 1962 bol kurátorom fotografického oddelenia Múzea moderného umenia v New Yorku. V priebehu štrnástich rokov tu usporiadal 65 výstav. Najväčšia z nich bola usporiadaná v roku 1955 s názvom The Family of Man. Bola predstavená v 40 krajinách a ako uvádzajú oficiálne stránky múzea v Clervaux (Luxembursko) ju navštívilo viac než 9 miliónov osôb. Jeho posledná výstava mu priniesla slávu a ocenenie Presidential medal of freedom, ktoré mu odovzdal 6. decembra 1963 americký prezident Lyndon Johnson. Jeho fotografia The Pond-Moonlight (1904), bola predaná za 2.928.000.-USD vo februári 2006 v aukcii Sotheby s New York. Fotografia patrí k raným piktorialistickým dielam. Ide o jednu z prvých skutočne farebných fotografií vytvorených ušľachtilou gumotlačou. Na svete existujú iba tri známe kópie tejto fotografie. V zozname najdrahších fotografií obsadilo toto dielo druhé miesto (2009).
Smrť Chester Bennington sa rozhodol ukončiť svoj život obesením 20. júla 2017 v súkromnej rezidencii Palos Verdes Estates v Los Angeles. Mal 41 rokov. V poslednom období mal veľké problémy s depresiami a nedokázal sa zmieriť so smrťou svojho blízkeho priateľa Chrisa Cornella.
Život Michael Crichton sa narodil v roku 1942 v Chicagu. Študoval medicínu na Harvarde a vo voľnom čase sa venoval písaniu, podľa jeho slov …aby som si mohol zaplatiť školné . Do skončenia štúdia mal na svojom konte tri romány a tri filmové scenáre. V roku 1969 mu vydali knihu The Andromeda Strain (v roku 1971 vyšla v slovenčine s názvom Smrť Andromeda ) o vedcoch, ktorí sa snažia izolovať vírus, zavlečený na Zem. Knihy sa predalo tri milióny výtlačkov a bol podľa nej nakrútený úspešný film. To rozhodlo o ďalšom pôsobení Michaela Crichtona.
Dick Cheney , vlastným menom Richard Bruce Cheney ( 30. január 1941, Lincoln, Nebraska, USA) je americký politik a obchodník. Bol 46. viceprezidentom USA v administratíve Georga W. Busha.
Detstvo a vzdelanie Narodil sa v rozvrátenej aristokratickej rodine, ktorá bola spriaznená s rodom Stuartovcov, ako syn Johna Byrona a Catherine Gordonovej. Vyrastal v škótskom prístave Aberdeen, kam sa jeho matka presťahovala krátko po jeho narodení. Rodičia nežili spolu a jeho otec zomrel, keď mal len tri roky, pričom ich zanechal úplne bez prostriedkov. Hysterická matka ho zahŕňala striedavo prejavmi prehnanej lásky a divokej zúrivosti, a tak vďaka tomu z neho pomaly začal vyrastať samotár. Nakoľko bol od narodenia postihnutý a kríval, jeho veľkou vášňou sa stali knihy. Miloval cestopisy a historické knihy. Jeho pestúnka ho oboznámila so všetkými tradičnými škótskymi rozprávkami a legendami. Ako desaťročný zdedil po bezdetnom strýkovi veľký majetok a titul lorda. Odišiel na svoje panstvo Newstead v Nottinghame a odtiaľ odišiel do školy v Harrow, kde vynikal nad svojimi rovesníkmi športovými výsledkami i duševne. Tam našiel svoju prvú lásku – Mary Chaworthovú, ktorá však jeho city neopätovala. Neskôr odišiel na univerzitu v Cambridge študovať politické právo, a tu našiel i priateľov na celý život, akými boli John Cam Hobhouse, C. B. Davies a C. S. Matthews.
Problém Adama Smitha Vznikla polemika o tom, či Smithove postoje nie sú rozporné. Na jednej strane dával dôraz na náklonnosť a pochopenie v medziľudských vzťahoch vo svojej Teórii morálnych pohnútok , na druhej strane pripisoval kľúčovú úlohu sebeckým vlastným záujmom jednotlivca v Bohatstve národov . Ekonóm Joseph Schumpeter túto situáciu označil nemeckým „das Adam Smith Problem“ . Teória morálnych pohnútok obhajuje široký súlad ľudských zámerov a konania pod ochranou Prozreteľnosti. Hoci „neviditeľná ruka“ vedie konfliktné vlastné záujmy jedincov k spoločnej harmónii, Bohatstvo národov na mnohých miestach poukazuje na rozpory medzi sebeckými pohnútkami ľudí. Napriek tomu by nebolo správne vyčítať Smithovej Teórii morálnych pohnútok , že popiera základnú sebeckosť pohnútok ľudí, lebo sám Smith uvádza: : „Tak sebazáchova a rozmnožovanie druhov sú dva veľké ciele, ktoré Príroda ponúkla pri utváraní všetkých zvierat. Ľudia sú obdarení túžbou po týchto cieľoch a averziou k ich opaku; láskou k životu a bázňou z rozkladu; túžbou po pokračovaní a trvalosti druhov a averziou k myšlienkam o úplnom vyhynutí. No hoci sme týmto spôsobom obdarení veľmi silnou túžbou po týchto cieľoch, nebolo pomalým a neistým rozhodnutiam nášho rozumu zverené odhaliť správne prostriedky, ako ich dosiahnuť. K väčšine týchto pôvodných a okamžitých inštinktov nás nasmerovala Príroda. Hlad, smäd, vášeň, ktorá spája obe pohlavia, láska k pôžitku a bázeň z bolesti nás nabádajú k použitiu týchto prostriedkov pre ne samotné a bez akéhokoľvek zvažovania ich snahy o dobročinné ciele, ktoré veľký Správca prírody zamýšľal vytvoriť s ich pomocou.“
Derek Harold Richard Barton ( 8. september 1918, Gravesend, Spojené kráľovstvo – † 16. marec 1998, College Station, Texas, USA) bol britský chemik. Objavil štruktúru početných terpénov a steroidov a pracoval vo fotochémii. Ako prvý našiel zákonitosť medzi konformáciou a reaktivitou organických látok. Nositeľ Nobelovej ceny (1969) za svoje stereochemické výskumy.
Iné oblasti výskumu James Hutton sa zaoberal aj meteorológiou, konkrétne zmenami v atmosfére. Vo svojom diele Theory of Earth jej venuje kapitolu Theory of Rain . Bol tiež obhajcom evolúcie živých organizmov.
Robert Boyle ( 25. január 1627, zámok Lismore – † 31. december 1691, Londýn) bol írsko-britský prírodovedec, chemik, fyzik a vynálezca. Ako boháč uskutočnil cestu po Európe a potom sa venoval pokusom v Anglicku. Jeden zo zakladateľov Kráľovskej spoločnosti. V roku 1662 objavil tzv. Boyleov-Mariottov zákon – vzťah medzi tlakom a objemom plynov. Po vypuknutí anglickej občianskej vojny vystúpil s kritikou proti alchymistom v knihe „ Sceptical Chymist “ (1661;„ Pochybovačný chemik“, čiže rozpravy o pokusoch, ktoré sa obvykle konajú na dôkaz štyroch elementov a troch princípov v zmiešaných látkach ) a podal základnú definíciu pre chemické pojmy prvok, zlúčenina a zmes. Táto kritika napomohla pádu alchýmie v Anglicku. V medicíne a biológii opísal veľa javov (reflexné pohyby, plávaciu blanu a pod.), zaviedol pojem farmakológia a štandardizoval farmaká.
Predstavitelia  Francis Herbert Bradley Edward Caird James Hutchison Stirling
Profesúra V roku 1831 bol vymenovaný za profesora geológie na King’s College v Londýne. Jeho významná práca začala vydaním prvého dielu knihy Základy geológie (Principles of Geology). Do roku 1833 vydal ďalšie dva diely. V tejto práci sústredil po prvýkrát všetky dovtedajšie roztrúsené poznatky a skúsenosti o geológii ako vedu. Rozviedol základné myšlienky Jamesa Huttona, že sa na dlhé obdobie stali základom modernej geológie Zomrel v Londýne a je pochovaný vo westminsterskom chráme vedľa iných významných osobností.
Upton Beall Sinclair, Jr. ( 20. september 1878, Baltimore, Maryland – † 25. november 1968, Bound Brook, New Jersey) bol americký spisovateľ, publicista a ľavicový politik. Napísal približne 90 kníh, jeho najznámejším dielom je román Džungla ( The Jungle ) z roku 1906 o pomeroch na bitúnku v Chicagu. V roku 1943 získal za dielo Dragon s Teeth, Pulitzerovu cenu.
James (Jimmy) Earl Carter, Jr. ( 1. október 1924, Plains, Georgia, USA) je americký politik. Bol 39. prezidentom Spojených štátov (1977 – 1981), 83. guvernérom Georgie (1972 – 1975) a senátorom za Georgiu (1962 – 1966). V roku 2002 získal Nobelovu cenu za mier. V prezidentských voľbách v roku 1976 porazil republikánskeho kandidáta Geralda Forda.
Nemecké noviny Frankfurter Allgemeine Zeitung 12. apríla 1973 vydali toto vyhlásenie:
 „Martin Bormann zomrel v noci 2. mája 1945 medzi jednou a treťou hodinou na železničnom moste na ulici Invalidov v Berlíne. S týmto vyhlásením oznámil hessenský generálny prokurátor Dr.Horst Gauf  11.apríla 1973 na tlačovej konferencii vo Frankfurte výsledok dvanásťročného vyšetrovania Úradu, ktorý sám viedol, nad osudom bývalého nacistického vodcu, ktorý bol hľadaný kvôli mnohomiliónovej vražde. Vyšetrovací spis "Bormann", AZ: O JS 11/61 je uzavretý.“
ny Nystadská zmluva Kategória:Zoznamy politických článkov
Prieskumy Prieskumy prinášali pomerne vyrovnané výsledky, keď proti zákonu boli skôr muži, veriaci a vidiecke obyvateľstvo, kým ženy, ateisti, obyvatelia miest a obyvatelia Prímoria vykazovali vyššiu podporu. Konečný výsledok referenda bol napokon jednoznačnejší ako ukazovali prieskumy, keď hlasovanie dopadlo v pomere 36:64. Dátum Spoločnosť Za Proti Nerozhodnutí 18 Dec Ninamedia 38.3% 49.5% 12.2% 16 Dec Episcenter 48.5% 51.5% 0% 16 Dec Delo 43% 40% 17% 30 Nov Večer 48% 45.7% 6.3% 30 Nov Delo 42% 41% 17% 22 Nov Episcenter 46% 54% 0% 14 Mar Ninamedia 42% 54% 4% 16 Feb Delo 51% 42% 7%
Reakcie  Koncom novembra 1987 uverejnili ústredné stranícke denníky Rude právo a Pravda článok Oneskorená ľútosť a čo sa za ňou skrýva , podpísaný pseudonymom Ľuboš POKORNÝ, ktorý tvrdil, že ide o provokáciu a signatári sú spolčení s ideovými nepriateľmi socialistického zriadenia v zahraničí... podľa všetkého naleteli agitátorom, ktorí sa im predstavili ako zástupcovia Slovenského zväzu protifašistických bojovníkov. Zrejme pod tlakom politickej vrchnosti vydali stanovisko k vyhláseniu aj vtedajší predstavitelia Ústredného zväzu židovských náboženských obcí, ktoré obsahovalo: „Odmietame pseudopatetické a štvavé vyhlásenie malej skupiny občanov, ktorých cieľom je narušiť pokoj a harmonické spolunažívanie občanov židovského vierovyznania s ostatnými občanmi v našom štáte,“ Z listu signatárom Vyhlásenia k deportáciám Židovských občanov zo Slovenska z Tel Avivu z feb. 1990 vyplýva, že "reakciou tunajších občanov československého pôvodu bolo obnovenie Spoločnosti priateľstva Izrael - Československo ".
Kritika Organizátori v priebehu histórie spadli pod paľbu kritiky niekoľkokrát. Naposledy v januári 2011, kedy boli bývalým tlačovým hovorcom obvinení z prijímania drahých darov. Aby sa bránili, podali o tri týždne neskôr žalobu za ohováranie.
Následky prímeria Éamon de Valera vydal vyhlásenie pre bojovníkov proti-dohodovej IRA 24. mája: "Republikánski vojaci. Republika už nemôže byť ďalej ochraňovaná vašimi rukami. Ďalšie obete na životoch by boli škodlivé pre budúcnosť našej veci. Vojenské víťazstvo musí byť pre túto chvíľu umožnené tým, ktorí zničili republiku." Tisíce členov proti-dohodovej IRA (vrátane Éamona de Valeru) bolo zatknutých silami Írskeho slobodného štátu v nasledujúcich týždňoch a mesiacoch po konci vojny keď skladali zbrane a vracali sa domov. Vláda slobodného štátu začala mierové rokovania na začiatku mája ktoré neuspeli. Bez formálneho mieru a držania 13 000 väzňov sa obávali, že by konflikt mohol znova vzniknúť a tak prijali zákon o mimoriadnych právomociach dňa 2. júla hlasmi 37:13. V októbri 1923 okolo 8000 z 12 000 väzňov držalo hladovku. Štrajk trval 41 dní a zožal len malý úspech. Avšak väčšina ženských väzňov bolo prepustených krátko potom a hladovka pomohla republikánskemu hnutiu koncentrovať sa na väzňov a ich pridružené organizácie. V júli de Valera spoznal republikánske záujmy a zašiel až tak ďaleko že vyhlásil: "Celá budúcnosť našej veci a národa závisí podľa môjho názoru na duchu väzňov v pracovných táboroch a vo väzniciach. VY STE A BUDETE ZDROJOM NÁRODNEJ VIERY."
Udalosti po incidente Aj keď sa jednalo o malý incident, noviny z neho šaleli. Zaberal titulnú stranu novín v Nemecku, Československu, Anglicku, Francúzsku... Kde ho hlavne nemecké noviny značne dramatizovali. Berlín sa snaží rozpútať kampaň pri Československu. ČSR sa snaží v krajine situáciu upokojiť a odôvodňuje skutočné udalosti. Zahraničné médiá vyjadrujú svoje obavy nad danou situáciou. Čo sa týka SdP, rozdelilo ju to na dve krídla - radikáli a umiernení. Umiernené krídlo chcelo situáciu upokojiť a čo najviac vyťažiť pre stranu, ak by bol prípad posúdený komisiou. Naopak radikálne krídlo presadzovalo propagandu incidentu a odmietalo o ňom mlčať. Žiadalo trest pre príslušníkov policajného zboru.
Udalosti  vo Francúzsku boli zvolané generálne stavy
Následky Výtržnosti sa vytratili v nedeľu 17. augusta. Do konca nepokojov: 8 ľudí bolo zabitých vrátane: 5 katolíkov zastrelených členmi RUC 2 protestanti zastrelení nacionalistickými strelcami 1 člen Fianna zastrelení lojalistickým členom 750+ ľudí bolo zranených – 133 (72 katolíkov a 61 protestantov) zo zranených utrpeli strelné zranenia 150+ katolíckych domov a 275+ podnikov bolo zničených – 83% všetkých budov ktoré boli zničené patrili katolíkom. Počas júla, augusta a septembra 1969 vyše 1820 rodín museli opustiť svoje domovy vrátane 1505 katolíckych rodín 315 protestantských rodín
Medzinárodné reakcie Bezpečnostná rada Organizácie Spojených národov tento čin odsúdila.
Konferencia v Káhire (kódové meno Sextant ) sa konala 22.-26. novembra 1943 za účasti USA (Roosevelt), Spojeného kráľovstva (Churchill) a Číny. Zástupcovia týchto krajín prijali Káhirskú deklaráciu , ktorá riešila otázku vedenia vojny na Ďalekom východe a v Tichomorí a zhodli sa na tom, že v 2. svetovej vojne budú pokračovať až do bezpodmienečnej kapitulácie Japonska. Kategória:Konferencie druhej svetovej vojny
Obsah zmluvy Zmluva obsahovala suverenitu a vyhlásenie nezávislosti Jordánska, popričom by Spojené kráľovstvo na území novovzniknutého štátu udržiavalo svoje vojenské základne a podporovalo by Arabskú légiu. Podpísaním zmluvy zanikol mandát, ktorý bol podpísaný medzi Zajordánskom a Spojeným kráľovstvom v roku 1928.
Obsah zmluvy Zmluva obsahovala dohodu, že sa budú podpisovatelia zmluvy v prípade vojny podporovať a chrániť navzájom.
Mandát Spoločenstva národov Rozhodnutie prideliť územia porazenej Osmanskej ríše do poručníctva víťazných mocností, teda pod mandátnu administratívu, bolo učinené na povojnovej konferencii v San Reme (Taliansko) 19. až 26. apríla 1920, ktorá potvrdila mandát rozdelenia Londýnskej konferencie (február 1920) na delenie Osmanskej ríše, anglo-francúzsku Sykes Picotovu dohodu (16. 5. 1916) a Balfourovu deklaráciu (2. 11. 1917). Rozhodnutie z konferencie v San Reme bolo nakoniec prenesené do Mierovej dohody zo Sévres podpísanej 10. augusta 1920 medzi víťaznými mocnosťami Dohody a Osmanskou ríšou, čo bolo jedným z výsledkov Parížskej mierovej konferencie trvajúcej od 18. 1. 1919 až do 21. 1. 1920. Británia získala pod svoj vplyv Kurdistan, ovládala Bospor, Dardanely a hlavné mesto Istanbul. Územie Palestíny a Iraku malo pripadnúť tiež Británii, Libanon a Sýria zas Francúzsku. Pobrežný pás Arabského polostrova pri Červenom mori, Kráľovstvo Hidžázu, malo získať nezávislosť. Ďalšie časti Osmanskej ríše pripadli tiež Taliansku, Grécku a Arménii. Rezolúcia bola založená na zásadách obsiahnutých v článku 22. návrhu dohody Spoločenstva národov a rezolúcie zo San Réma podpísanej vedúcimi predstaviteľmi Dohody a spojených síl po Prvej svetovej vojne. Uznesenie bolo s konečnou platnosťou formálne potvrdené aj na zasadnutí Spoločenstva národov 24. júla 1922 a konečne Tureckom akceptované podpísaním podmienok Lausanskej dohody (1923). Medzi hlavné ciele britského mandátu patrila pomoc pri aplikovaní Balfourovej deklarácie, ktorá mala zaručiť zriadenie národnej domoviny pre židovský národ: Článok 2. Mandátna mocnosť bude zodpovedná za postavenie krajiny do takých politických, administratívnych a ekonomických podmienok, ktoré zaistia založenie židovskej národnej domoviny, ako je uvedené v preambule, a rozvoj autonómnych inštitúcií, a tiež zabezpečí občianske a náboženské práva všetkých obyvateľov Palestíny bez ohľadu na rasu a náboženstvo.
Náčrt udalostí Briti mali v Afrike sen o úplnom severojužnom spojení svojich afrických kolónií, a to prostredníctvom transafrickej železnice Káhira - Kapské Mesto (jej myšlienkovým otcom bol Cecil Rhodes). Táto predstava sa však prelínala so záujmami druhej silnej koloniálnej ríše v oblasti - Francúzska, ktoré chcelo obdobným spôsobom prepojiť svoje africké kolónie od Senegalu na západnom pobreží Afriky až po Francúzske Somálsko (dnes Džibutsko) na pobreží Červeného mora. Obidve ambície sa pretli v sudánskom mestečku Fašoda (dnes Kodok ) na Bielom Níle, do ktorého dorazila v júli 1898 francúzska výprava pod vedením kapitána Jean-Baptiste Marchanda. Briti na území severného Sudánu pôsobili už dlhšiu dobu, keď sa im krátko predtým podarilo zničiť ríšu Mahdího a po bitke pri Omdurmane a následnom dobytí Chartúmu sa presunuli pod velením generála Herberta Kitchenera v septembri 1898 do Fašody. Od tejto chvíle počas ďalších dvoch mesiacov boli vzájomné britsko-francúzske vzťahy zmrazené. Londýn žiadal, aby francúzsky oddiel opustil fašodskú oblasť. Francúzskemu vedeniu v tých časoch komplikovala situáciu vnútropolitická kríza okolo Dreyfusovej aféry a ani spojenecká Ruská ríša nemalo najmenšie pochopenie pre koloniálne dobrodružstvo v Afrike, a tak novembra 1898 Marchandovi muži dostali príkaz stiahnuť sa z pozícií. Definitívnu bodku za sporom dala zmluva z 21. marca 1899, v ktorej Francúzsko uznáva povodie horného Nílu za sféru britského vplyvu. Fašodská kríza bola najvážnejšou britsko-francúzskou roztržkou v druhej polovici 19. storočia a jej výsledkom bolo francúzske poníženie. Takisto ukázala limity francúzskej zahraničnej politiky a zakrátko potom sa Francúzsko realisticky rozhodla pre kooperatívny rámec vzťahov so svojimi susedmi. Urovnanie vzťahov medzi Francúzskom a Veľkou Britániou umožnilo neskoršie uzavretie tzv. srdečnej dohody.
Súbor:Roberts&Haghe Interview with the Viceroy of Egypt at his palace at Alexandria.jpg|náhľad|Zástupca Muhammada Alího pašu rokuje s Angličanmi Londýnsky dohovor alebo Londýnska zmluva z roku 1840 (úradne po ang. Convention for the Pacification of the Levant , doslovný preklad: Konvencia o obnovení mieru v Levante ) bola medzinárodná zmluva podpísaná 15. júla 1840. Zmluvu podpísali vtedajšie mocnosti Spojené kráľovstvo, Habsburská ríša, Prusko a Rusko. Jej účelom bola garancia územnej celistvosti Osmanskej ríše. Zmluva pomohla vyriešiť osmanské nezhody s egyptským správcom Muhammadom Alím, ktorý vládol relatívne samostatne a mocensky vystupoval proti svojmu pánovi – Osmanskej ríši.
Body:  Bola podpísaná takzvaná Deklarácia o slobodnej Európe , v ktorej sa USA, ZSSR a Spojené kráľovstvo zaviazali, že nechajú na oslobodených európskych územiach prebehnúť demokratické voľby. Zároveň sa mocnosti zaviazali pomáhať národom oslobodeným od nacistov riešiť demokraticky ich politické a hospodárske problémy. Ako miesto konferencie, kde mala byť založená celosvetová Organizácia Spojených národov, bolo navrhnuté San Francisco a konferencia sa mala konať v apríli 1945. Už v Jalte sa diskutovalo o štruktúre navrhovanej organizácie a dohodlo sa na existencii Bezpečnostnej rady OSN. USA a Spojené kráľovstvo sa oproti pôvodnej Stalinovej požiadavke na samostatný hlas každej zväzovej republiky zhodli na podpore samostatného hlasu Ukrajiny a Bieloruska. Dohodla sa demilitarizácia a odzbrojenie Nemecka. Krajina mala byť, na rozdiel od pôvodného spojeneckého plánu, ktorý počítal s jej rozdelením na niekoľko samostatných štátov, rozdelená do štyroch zón, ktoré by boli spravované Spojenými štátmi, ZSSR a Spojeným kráľovstvom. Posledná zóna bola na britský nátlak vymedzená Francúzsku, ktoré tým získalo aj miesto v Kontrolnej komisii. Východná časť Nemecka mala pripadnúť Poľsku a Sovietskemu zväzu. Obyvateľstvo nemeckej národnosti (cca. 15 miliónov) malo byť z týchto území odsunuté na západ. Štátnici sa ďalej zhodli na reparáciách, ktoré malo Nemecko platiť ako náhradu za straty spôsobené vojnou. Časť reparácií mala byť uhradená formou tovaru (tiež strojov, lodí, akcií v nemeckých spoločnostiach). USA a ZSSR sa zhodli na celkovej sume 22 miliárd dolárov, z čoho malo 50% pripadnúť Sovietom. Briti boli presvedčení, že konečnú sumu bude možno stanoviť až po ukončení vojnových operácií, preto mal byť sovietsko-americký návrh predložený Reparačnej komisii. Naopak nedošlo k zhode o vojnových zločinoch a riešenie tohto problému bolo odložené. V Poľsku mala vzniknúť demokratická dočasná vláda, v ktorej by mal zastúpenie aj nekomunistický odboj a zástupcovia londýnskej exilovej vlády. Toto rozhodnutie bolo porážkou Britov a Američanov, pretože prakticky znamenalo len doplnenie bábkovej Lublinskej vlády, riadenej z Kremľa. Pôvodnú požiadavku na odvolanie tejto vlády sa u Stalina nepodarilo presadiť. V Juhoslávii bola podporená dohoda medzi Titom a Šubašićom, ktorá prakticky zlúčila komunistickú a exilovú vládu. Sovieti súhlasili vyhlásiť vojnu Japonsku najneskôr do troch mesiacov. Mali za to získať Sachalin a ostrovy k nemu priľahlé, Kurilské ostrovy, ďalej nájom prístavu Port Arthur, výsadné práva v prístave Dairen a mimoriadne práva na užívanie Východočínskej a Juhomandžuskej železnice. Rozhodnutie o taliansko-juhoslovanskej a taliansko-rakúskej hranici bolo odložené rovnako ako rozhodnutie ohľadom juhoslovansko-bulharských vzťahov, Rumunska, Iránu a montreuxskej konvencii. Časť dohôd bola tajná, napríklad so samostatným zastúpením Ukrajiny a Bieloruska v OSN sa verejnosť zoznámila až na konci vojny, Dohoda troch veľmocí o otázkach Ďalekého východu bola zverejnená až v roku 1946 a dokonca aj Truman, v čase Jalty Rooseveltov viceprezident, sa o jej existencii dozvedel až po nástupe do úradu.