TUKE-KEMT/reranking-skquad huggingface dataset:
Stalinov obraz v propagande a masových médiách Sovietska tlač pracovala na vykreslení Stalina ako starostlivého otca, ktorého deti tvorí sovietsky ľud. Interakcia medzi Stalinom a deťmi sa stala kľúčovým prvkom kultu osobnosti. Stalin bol často zobrazovaný so sovietskymi deťmi z celého radu rôznych etnických skupín. Začiatkom roka 1935 sa objavili vety „Ďakujem ti drahý súdruh Stalin za šťastné detstvo!“ nad dverami na materských škôlok, detských domovov a škôl; okrem toho deti spievali tento slogan na festivaloch. Obraz Stalina ako otca bol jeden zo spôsobov, ktorým sovietski propagandisti začlenili tradičné náboženské symboly a jazyk do kultu osobnosti: titul „otec“ teraz v prvom rade patril k Stalinovi ako protiklad k predošlému označeniu otca patriaceho ruskému pravoslávnemu kňazovi. Spočiatku tlač poukazovala na priamu súvislosť medzi Stalinom a obyčajnými ľuďmi, noviny často publikovali hromadné listy roľníkov alebo továrenských robotníkov, ktoré chválili vodcu. Takisto publikovali básne o stretnutí so Stalinom. Množstvo týchto správ však klesalo po druhej svetovej vojne; Stalin sa stiahol z verejného života a tlač namiesto toho začala zobrazovať diaľkový styk (občan dostane telegram od Stalina alebo vidí vodcu z diaľky). Ďalšou významnou súčasťou obrazu Stalina v masmédiách bol jeho blízky vzťah s Leninom. Sovietska tlač tvrdila, že Stalin bol Leninovým stálym spoločníkom, keď bol Lenin nažive, a že ako taký Stalin tesne nasleduje Leninove učenia, a teda môže pokračovať v boľševickom dedičstve po Leninovej smrti. Stalin verejne bránil Leninovu neomylnosť.
Ďalšie ukážky oddanosti Stalin sa stal ohniskom literatúry, poézie, hudby, výtvarného umenia a filmu. Príkladom je A.V. Avidenko a jeho „Chválospev na Stalina“: „ Ďakujem, Stalin. Ďakujem, pretože som plný radosti. Ďakujem, pretože sa mám dobre. Bez ohľadu na to, ako dlho budem žiť, nikdy nezabudnem, ako sme stretli Stalina pred dvoma dňami. Storočia prejdú, ale každá generácia bude považovať nás za najšťastnejší smrteľníkov, za najšťastnejších mužov, pretože sme žili v storočí stáročia, pretože sme mali česť vidieť Stalina, nášho inšpirujúceho vodcu...Všetko patrí tebe, vodca našej veľkej krajiny. A keď žena, ktorú milujem, porodí dieťa, prvé slovo ktoré musí toto dieťa povedať bude: Stalin... “ Početné obrazy a sochy Stalina zdobili verejné priestranstvá. Nástup kultu viedol aj k premenovaciemu šialenstvu: množstvo miest a dedín bolo premenovaných po sovietskom vodcovi. Stalin prijal niekoľko vznešených titulov (napr. "Otec národov ", "brilantný génius ľudstva", "veľký architekt komunizmu", "záhradník ľudského šťastia" a ďalšie).
Boj o nástupníctvo po Leninovi (1920 – 1927) Stalin v roku 1920 V roku 1921 Stalina znovu zvolili do politbyra a o rok neskôr sa stal generálnym tajomníkom strany (opäť vďaka výdatnej podpore Lenina). Funkciu okamžite využil k upevneniu svojej moci. V straníckej funkcii používal mnohé nečestné praktiky. V roku 1922 sa stretol so samým Leninom. Spor viedli o tom, ako naložiť so Zakaukazskom, Ukrajinou a Bieloruskom, ktoré boli formálne samostatné a neboli tak súčasťou Ruska. Lenin sa pravdepodobne plánoval spojiť s Trockým a Stalina zničiť (Stalin bol už v tej dobe taký silný, že sa mu už mohol postaviť), ale jeho zdravotný stav sa prudko zhoršoval a mŕtvica spolu s progresívnou paralýzou mu znemožnili bojovať. Stihol už iba spísať závet, v ktorom napísal okrem iného: Stalin (vpravo) sa radí s chorým Leninom v Gorki, september 1922 : Súdruh Stalin ako generálny tajomník sústredil do svojich rúk obrovskú moc a ja som si nie istý, či ju dokáže vždy dosť obozretne využívať… : S. Stalin je príliš hrubý. Táto jeho chyba… je neprijateľná vo funkcii generálneho tajomníka. Preto navrhujem s. Stalina z tejto funkcie odvolať. Stalin si bol svojou pozíciou už natoľko istý, že keď sa zmocnil Leninovho závetu, tak ho osobne prečítal na Ústrednom výbore, pričom maximálne využil fakt, že kritizoval aj ďalších jeho členov. Vzápätí na to poskytol svoju rezignáciu, ktorú však výbor odmietol. Odmietli ju dokonca aj jeho najväčší oponenti, ktorí síce boli ako celok silnejší, ale vzájomne sa natoľko nenávideli, že im dočasné ponechanie Stalina pripadalo ako rozumné riešenie. Zahodili tak poslednú vážnu šancu na zosadenie Stalina a záchranu svojich životov. V nasledujúcich piatich rokoch zlikvidoval Stalin všetkých svojich významných odporcov. Najskôr s pomocou Zinoveva a Kameneva odstavil od velenia armády Trockého a potom za prizerania sa Trockého vyhnal Zinoveva z politbyra. Potom s Kamenevom vyhnal z politbyra Trockého a celkom ho ovládol. V roku 1927 presadil vylúčenie Trockého a Zinoveva zo strany a Trockého nechal dokonca vyhostiť zo Sovietskeho zväzu. Trockij v zahraničí nemlčal a jeho prejavy, články a knihy spôsobovali Stalinovi množstvo problémov minimálne na medzinárodnej úrovni. Situácia sa vyriešila až potom, keď sa podarilo Stalinovi zorganizovať Trockého vraždu. Posledným verejne vystupujúcim odporcom Stalina vo vedení strany bol Bucharin, ktorý sa postavil proti násilnej kolektivizácii vidieka a teroru, ktorý Stalin rozpútal. Išlo však viac-menej skôr o gesto, lebo v tom čase už proti Stalinovi nemal nikto šancu.
Petrohrad a Sibír (1910 – 1917) V marci 1910 bol Stalin tiež zatknutý a v októbri 1910 bol poslaný do Solvyčegorska vo vologdskej gubernii. Nedostal žiadny nový trest, iba si musel odsedieť ten pôvodný. Keď mu vypršal trest, odišiel v septembri 1911 do Petrohradu. Žil tam u svojich kaukazských boľševických známych Allilujevových. Ich dom bol strážený a Stalin bol po troch dňoch zadržaný. Po 3 mesiacoch vyšetrovaní bol odsúdený na nové 3 roky vyhnanstva do Vologdy. Stalin v roku 1915 V januári 1912 Lenin zvolal stranícku konferenciu SDRSR do Prahy – iba pre boľševikov. Menševici neuznali konferenciu za právoplatnú. Konferencia zvolila nový ústredný výbor. Lenin navrhoval, aby bol zvolený aj Stalin, no neprešiel. Bol však doň kooptovaný. ÚV menoval svoju časť ako ruské byro, ktoré pôsobilo vo vlasti: Ordžonikidze, Spandarjan (skoro zomrel vo vyhnanstve) a Stalin. Vo februári 1912 Stalinmu vo vyhnanstve Ordžonikidze povedal o jeho novej funkcii. Stalin ihneď utiekol a v Petrohrade vydal niekoľko letákov a článkov. Intenzívne pripravoval vydávanie legálnej Pravdy . No 22. apríla 1912 bol opäť zatknutý a v júli 1912 bol poslaný do vzdialenejších oblastí Sibíri, ale dlho tam nevydržal. V septembri 1912 utiekol do Petrohradu, kde organizoval volebnú kampaň do IV. dumy. V októbri 1912 si Lenin pozval Stalina na koberček do Krakova. Lenin kritizoval paktovanie boľševikov s menševikmi. V decembri 1912 prišiel Stalin na Leninovo pozvanie do Krakova po druhý raz – tentoraz kvôli štúdiu národnostnej otázky. Preto pobudol v januári a februári 1913 vo Viedni. Zišiel sa tam s Trockým. Výsledkom bola publikácia Národnostná otázka a sociálna demokracia , ktorú podpísal pod novým pseudonymom ako K. Stalin . Po návrate do Petrohradu býval u Skrajabinových (Molotova). 23. februára 1913 bol zatknutý a júni 1913 odsúdený na 4 roky vyhnanstva do Kostiny, kde býval so Sverdlovom. Na začiatku roku 1914 bol prevelený do stanice Kurejka za polárny kruh. Odtiaľ už nemohol utiecť. Rezignoval preto na politiku. Dňa 21. marca 1917 využil pád cárskeho režimu a za 4 dni sa legálne vrátil do Petrohradu a opäť býval u Allilujevových. Kamenev, Stalin a Muranov prevzali Pravdu . Pôvodne propagovali spojenectvo so všetkými stranami ľavého spektra a opätovné zjednotenie SDRSR. Keď sa Lenin 16. apríla 1917 vrátil do Ruska, ani Stalina nepozdravil a povedal mu: "Čo to v tej Pravde píšete za táraniny?" Pravda preto po príjazde Lenina prijala jeho ideu nezmieriteľného boja proti dočasnej vláde. Vo voľbách do ÚV potom získal tretí najvyšší počet hlasov (po Leninovi a Zinovievovi). V máji 1917 Lenin vytvoril štvorčlenné byro ÚV v zložení Lenin, Zinoviev, Kamenev a Stalin. Od júla 1917, kedy Lenin odišiel do ilegality, viedol Stalin toto byro aj ÚV. Počas novembrového prevratu hral Stalin zanedbateľnú úlohu, lebo VOSR viedol Lenin a Trockij.
Na rozdiel od nacistických vyhladzovacích táborov gulag predstavoval skôr tábory, kde boli väzni nútení pracovať, avšak podmienky boli v rôznych oblastiach odlišné a niektoré pracovné tábory predstavovali skutočné tábory smrti, kde zomierala veľká časť väzňov. Vysoká úmrtnosť bola spôsobená najmä v dôsledku chorôb, často v spojení s odoprením lekárskej starostlivosti, hladu a nevhodných pracovných podmienok. Väzni v táboroch museli nezriedka pracovať až 16 hodín denne či dokonca viac s minimom stravy, bez vhodného náradia, bez skúseností a za daných podmienok s nesplniteľnými normami. Kto normu nesplnil, často nedostal svoj prídel jedla prípadne mu bol prídel zmenšený. Dozorcovia smeli s väzňami zaobchádzať svojvoľne (jedinou podmienkou bolo, aby výrazne neklesla produkcia). Často sa pracovalo v mraze bez patričného oblečenia. Vo väčšine táborov nebola úmrtnosť väzňov výrazná, tragédiou mnohých neodôvodnene odsúdených však bolo, že ako inteligencia neboli zvyknutí na namáhavú fyzickú prácu a systému táborov postupne podľahli. Hlavnou úlohou gulagu bola ťažba surovín a stavba náročných projektov, ako bol napr. Bielomorsko-baltský kanál.
Pozri aj  Nacistický vyhladzovací tábor Holokaust Druhá svetová vojna
Koncentračný tábor Helmbrechts bol nacistický koncentračný tábor, ktorý vznikol počas 2. svetovej vojny v bavorskom meste Helmbrechts ako pobočka koncentračného tábora Flossenbürg. Bol to pracovný tábor, v ktorom boli sústredené mladé ženy zo Sovietskeho zväzu, Poľska, Protektorátu Čechy a Morava, Francúzska, Holandska a Nemecka. Boli sem poslané za podporovanie Židov, urážku vodcu, sabotáže a podobne činy. Pracovali tu pre nemecký zbrojný priemysel nepretržite v dvojsmennej dvanásťhodinovej prevádzke. Na začiatku roku 1945 sa tu nachádzalo asi 700 žien, ku ktorým 6. marca pribudlo 621 žien, ktoré sem nacisti dovliekli z Grünbergu (Zielona Góra) a Glogau (Głogów) v dnešnom Poľsku. Dňa 13. apríla 1945 (dva dni pred príchodom americkej armády) bol tábor Helmbrechts evakuovaný a 1170 väzenkýň sa vydalo na 310 km dlhý pochod smrti. Denne sa muselo prejsť asi pätnásť kilometrov – a každá, ktorá nemohla ďalej, bola na mieste usmrtená. Pochod viedol cez Svatavu, Aš, Cheb, Mariánské Lázně, Chodovú Planú, Tachov, Domažlice, Klatovy a na záver zaviedol celkom vysilené ženy na Šumavu − cez Kvildu (1. mája), Hornú Vltavicu, Lenoru až do Volarov (4. mája), odkiaľ hnali stráže zvyšok transportu ďalej smerom na Prachatice, kam došlo už iba 100 žien. Celý transport skončil v ranných hodinách 6. mája medzi Prachaticami a Husincom, keď nacistické stráže utiekli.
Charakteristika Išlo o jeden z najväčších koncentračných táborov v Nemecku. Väčšina väzňov pracovala v 140 internačných a pracovných strediskách pre okolité zbrojné továrne. Väčšinu z asi 239 000 väznených tvorili Židia, politickí väzni, nábožensky prenasledovaní ako aj vojnoví zajatci. Prevažná časť pochádzala zo ZSSR, Poľska, Francúzska, Nemecka, Rakúska a Škandinávskych krajín. Zahynulo tu asi 43000 väzňov. Na niektorých väzňoch boli uskutočňované pseudovedecké pokusy, pri ktorých boli infikovaní infekčnými chorobami a následne na nich skúšali rôzne typy vakcín. V rokoch 1937 - 1941 tábor riadil Karl Otto Koch spolu so svojou ženou Ilse.
Vchod do tábora - veža A Koncentračný tábor Sachsenhausen bol nacistický koncentračný tábor založený 1936 severne od Berlína v miestnej časti Sachsenhausen v Oranienburgu. Kvôli jeho polohe blízko Berlína a blízko centrály Gestapa mal tento koncentračný tábor v systéme táborov výnimočnú úlohu. Tábor slúžil ako výcvikové miesto pre veliteľov a stráž do koncentračných táborov v celom nacistickom Nemecku. S koncentračným táborom Oranienburg existujúcim od 1933/34 neexistuje ani časová a ani priestorová zhoda.
Charakteristika systému Pracovné trestanecké tábory existovali v cárskom Rusku už pred nástupom boľševikov k moci, ale nepomerne väčší rozmer (počtom väzňov) nadobudli až od roku 1929 s vrcholom okolo roku 1950. Veľké množstvo sovietskych občanov bolo odsúdených na nútené práce v gulagoch najmä počas vlády Josifa Stalina, ich počet neskôr počas vlády Georija Malenkova, Nikitu Chruščova a ďalších postupne klesal. V období po Stalinovej smrti (1953) do XX. zjazdu komunistickej strany bola väčšina bezdôvodne odsúdených politických väzňov z pracovných táborov prepustená. Tábory ďalej fungovali ako klasické trestanecké kolónie. Politickí väzni ako takí v krajine ďalej existovali a mnohí boli naďalej nemilosrdne prenasledovaní, masové zatýkanie a fyzická likvidácia neopodstatnene zatknutých osôb však po smrti Stalina stratila svoj brutálny charakter. Celkovo do systému patrilo 53 táborov s tisícmi oddelení a samostatných bodov, 425 kolónii a viac než 2000 zvláštnych veliteľstiev. Dohromady tvorili asi 30 000 miest výkonu trestu, ktoré zabezpečovali prevýchovno-pracovné tábory (, známe aj pod skratkou ITL).
Rehabilitácia V roku 1988 sovietska vláda zrušila rozsudok a počas perestrojky ho rehabilitovala.
Smrť Večer 1. marca alebo ráno 2. marca došlo u Stalina k výronu krvi do mozgu (mŕtvici). Pár hodín pred tým mal hostí: Malenkova, Beriju, Bulganina a Chruščova , ktorý odišli o štvrtej hodine ráno. Stalin vstával obvykle neskoro, ochranka si myslela, že ešte spí a neodvážila sa ho rušiť. Večer 22:30 hod ho našli ležať v bezvedomí na zemi a preniesli ho na gauč. Pre teóriu Stalinovej vraždy nie sú žiadne dôkazy. Ignaťjev ihneď zavolal Chruščova, ktorý dorazil na daču za Stalinom ako prvý spolu s Bulganinom. 2.marca ráno dorazili lekári. Tlak mal 190/110 prerušovane dýchal. Stalin ešte žil 4. a 5. marca. 4. marca začal omodrievať a dusiť sa a ráno 5. marca vracal krv. Večer mal pulz 150 úderov za minútu. Zomrel 5. marca 1953 o 21:50 hod. vo veku 74 rokov. Stalinov hrob pri kremeľskom múre, 1965 Berija síce v tej dobe patril k jedným z najmocnejších ľudí v ZSSR a bol Stalinovým osobným priateľom, ale v poslednom čase sa okolo neho začali objavovať podozrivé príznaky, napríklad zatýkanie jeho blízkych spolupracovníkov. To bolo v Stalinovom Sovietskom zväze obvykle predzvesťou útoku a likvidácie. Je nemožné, aby si Berija nebol vedomý tejto skutočnosti. Treba teda brať jeho tvrdenie, že Stalinovi bolo lepšie a nebol dôvod volať lekára okamžite, s veľkou rezervou. Za oveľa pravdepodobnejšiu je historikmi považovaná možnosť, že Berija úmyselne zdržal privolanie lekárskej pomoci a napomohol tak k Stalinovej smrti. Podľa niektorých spolupracovníkov túto verziu niekoľkokrát potvrdil v súkromných rozhovoroch krátko po Stalinovej smrti, v ktorých so sebavedomým úsmevom niekoľkokrát povedal vetu „Ja som ho odstránil...“ Stalin bol jediný zo sovietskych štátnikov, na počesť ktorého bola po jeho smrti usporiadaná v pravoslávnom chráme panychída. Po informáciách o jeho smrti bola veľká časť obyvateľstva krajiny otrasená. Pri jeho pohrebe a snahách ľudí dostať sa k rakve a vidieť jeho telo dni predtým boli v mnohopočetných davoch ušliapaní viacerí ľudia. Deň 5. marec sa v Česko-Slovensku dostal medzi pamätné dni. Česko-slovenský ľud si ho pripomínal do roku 1956, teda do odsúdenia kultu osobnosti novým lídrom Nikitom Chruščovom. Zabalzamované telo Stalina umiestnili do Mauzólea Lenina, ktoré sa v r. 19531961 volalo Mauzóleum V. I. Lenina a I. V. Stalina. Na základe uznesenia XXII. zjazdu z 30. októbra 1961, v noci z 31. októbra na 1. novembra 1961 Stalinovo telo vyniesli z mauzólea a pochovali do hrobu pri kremeľskom múre. Stalinovu sochu v strede mesta jeho narodenia presunuli Gruzínci do múzea v noci z 24. na 25. júna 2010.
Spôsoby vraždenia Pôvodný plán likvidácie židovského a ďalšieho nežiaduceho obyvateľstva v dobytých oblastiach na východ od nemeckých hraníc spočíval v použití Einsatzgruppen . Tieto skupiny zvláštneho nasadenia v počte asi 15 000 mužov v štyroch rôznych skupinách mali likvidovať obyvateľstvo priamo v (alebo pri) dobytých obciach a mestách. Najznámejšia takáto hromadná poprava sa udiala v kyjevskej rokli Babij Jar, kde bolo v priebehu niekoľkých septembrových dní roku 1941 popravených vyše 34 000 Židov z kyjevskej oblasti. Ukázalo sa však, že takéto hromadné vraždenie psychicky ničí dokonca aj samotných vrahov. Okrem toho, rýchlosť zabíjania nepostačovala rozsahu nacistických plánov. Preto bol uprednostnený prevoz nežiaducich skupín do koncentračných táborov – ktorých modely nacisti postupne rozvíjali už od prvej polovice tridsiatych rokov – a priemyselná likvidácia obetí za pomoci jedovatých plynov. Spôsoby usmrcovania obetí nacisti vyskúšali ešte pred vojnou v rámci „Euthanasia-programu“, kedy na rôznych miestach boli likvidovaní Nemci s duševnými a telesnými poruchami ( Unwertes Leben ) s cieľom zvýšiť rasovú čistotu nemeckého národa. Ďalšou skúšobňou priemyselného vraždenia bol napríklad koncentračný tábor Chelmno, kde boli väzni likvidovaní v pojazdných plynových komorách. Išlo vlastne o upravené skriňové nákladné autá. Obete sa udusili vo vzduchotesne izolovanom priestore dodávky, do ktorej boli nasmerované výfukové plyny z motora. Umreli počas prevozu k ich masovému hrobu. Ani tento proces však nebol dostatočne efektívny. Smrtiacu dokonalosť dosiahli až komplexy plynových komôr a krematórií v Brzezinke ( Birkenau ) pri Osvienčime a vyhladzovacie tábory akcie Reinhardt, z ktorých vynikla svojou desivou efektivitou práve Treblinka. Nacisti si pomerne skoro uvedomili, že pochované telá veľkého množstva obetí sú zdrojom znečistenia podzemných vôd. Navyše predstavujú hmatateľný dôkaz hromadnej vraždy. Čoskoro preto pristúpili ku spaľovaniu mŕtvol. V Osvienčime zriadili krematóriá s priemyselnými pecami. V Treblinke pálili telá v obrovských priekopách pod holým nebom, na roštoch zvarených z koľajníc. Popol mŕtvych bol distribuovaný roľníkom ako kvalitné dusíkaté hnojivo.
Pracovný tábor V roku 1923 tu boli zriadené „Solovecké tábory zvláštneho určenia“ (Соловецкий лагерь принудительных работ особого назначения – СЛОН). Všetky kláštory a vojenské objekty sa zmenili na pracovné tábory. Tak vznikol jeden z prvých táborov súostrovia Gulag.
Gulag môže byť: počiatočný názov sovietskej organizácie zodpovednej za správu (hlavných) pracovných trestaneckých táborov v ZSSR, ktorá existovala v rokoch 1930-1960, zároveň prenesene označenie pre zariadenia (tábory) a systém pod jej správou, pozri Gulag (1930 – 1960) prenesene: sovietsky pracovný trestanecký (koncentračný) tábor či väznica, alebo systém takýchto táborov (1918 - 1991, najmä však od 1929 do 50.rokov), pozri nápravno-pracovné tábory v Sovietskom zväze symbol stalinskej hrôzovlády; sovietsky systém vyhladzovania ľudí a potláčania odporu pracovné trestanecké (resp. nápravnovýchovné) zariadenie či systém príslušných zariadení v iných štátoch, najmä v krajinách bývalého ZSSR, Severnej Kórei a podobne film z roku 1985, pozri Gulag (film z roku 1985) dokument. film z roku 2000, pozri Gulag (film z roku 2000)
Podmienky v tábore Nápis nad jednou z vnútorných brán: Arbeit macht frei , v preklade Prácou k slobode . Medzi väzňami nacisti vytvorili zvláštnu hierarchiu. Zvlášť privilegovaní väzni - dozorcovia (kápovia) boli veľmi často vyberaní spomedzi nemeckých kriminálnych väzňov. Často s väzňami zaobchádzali veľmi brutálne. K takémuto konaniu ich viedol celý väzenský systém, pokiaľ by totiž prejavovali k ostatným zhovievavosť, boli by svojej funkcie zbavení. Neskôr boli za dozorcov vyberaní aj politickí väzni. Podmienky ostatných väzňov sa tak mierne zlepšili. Rôzne kategórie väzňov boli rozlišované pomocou zvláštnych farebných značiek, pracujúci väzni nosili bielo modré pásikované väzenské rovnošaty. Od začiatku roku 1943 do konca roku 1944 boli väzňom vytetované na ramená čísla, to sa týkalo všetkých okrem nemeckých väzňov. Najhoršie sa spravidla zaobchádzalo so sovietskymi vojnovými zajatcami a Židmi. Väzni museli pracovať 6 dní do týždňa, v nedeľu sa nepracovalo, tento deň bol určený na očistu a upratovanie. Drsné pracovné podmienky spolu s nedostatočnou stravou a zlými hygienickými podmienkami medzi väzňami viedli k ich vysokej úmrtnosti.
Rozdelenie dozorcov podľa prístupu k väzňom Dozorcovia začali šokujúco skoro väzňov šikanovať oveľa viac, ako zneli pokyny. Podľa výsledkov osobnostných testov to mali byť všetko bezproblémoví ľudia, v skutočnosti sa v priebehu pokusu správali trojakým spôsobom: niektorí spravodlivo dodržiavali pravidlá väzenia iní spolucítili s väzňami a netrestali ich no boli tu i takí, ktorí sa správali ponižujúco a väzňov tvrdo trestali
Definícia Gulagu Podľa Rady Ľudových komisárov ZSSR (rus. Совет народных комиссаров СССР) zo dňa 7. apríla 1930: " Úlohou nápravno-pracovných táborov je ochrana spoločnosti pred sociálne zvláštnymi, nebezpečnými zločincami prostredníctvom ich izolácie spojenou so spoločensky prospešnou prácou. "
Súbor:Bundesarchiv Bild 146-2007-0074, IG-Farbenwerke Auschwitz.jpg|náhľad|Nútene nasadená robotníčka z Východnej Európy v továrni I.G. Farben blízko Osvienčimu, počas druhej svetovej vojny. Nútená práca alebo povinná práca je práca alebo služba, ktorá je od osoby vymáhaná pod hrozbou trestu. Takáto osoba sa na danú prácu neponúkla dobrovoľne. Nútená práca môže mať rôzne formy, vrátane dlhového otroctva, obchodovania s ľuďmi a iné formy novodobého otroctva. Obeťami sú často najzraniteľnejšie osoby - ženy a dievčatá nútené k prostitúcii, zadlžení migranti, továrenskí alebo poľnohospodárski robotníci, ktorým nie je umožnené jednoduchým spôsobom opustiť svoje zamestnanie a za ich prácu im je vyplácaná veľmi nízka alebo žiadna mzda. Za nútenú prácu nemožno považovať: prácu alebo službu vyžadovaná v dôsledku povinnej vojenskej služby, ak sa jedná o prácu čisto vojenskej povahy; prácu alebo službu, ktorá tvorí súčasť bežných občianskych povinností občanov zvrchovanej krajiny. prácu alebo službu vyžadovanú od osoby odpykávajúcej si trest vynesený riadnym súdom, ak je uvedená práca alebo služba vykonávaná pod dohľadom a kontrolou orgánu verejnej moci, a táto osoba nie je najatá alebo daná k dispozícii fyzickým osobám, spoločnostiam alebo združeniam; prácu alebo službu vyžadovanú v prípade núdze alebo všeobecného ohrozenia, napr. v prípade vojny, živelnej pohromy ohrozenia požiar, povodňou, hladomorom, zemetrasením, prudkej epidémie alebo nákazy zvierat atď. drobné komunálne služby, ktoré uskutočňujú členovia komunity a sú v priamom záujme spomínanej komunity. Podľa údajov Medzinárodnej organizácie práce bolo obeťou nútenej práce v roku 2012 asi 21 miliónov ľudí, z toho 11,4 milióna žien a dievčat a 9,5 milióna mužov a chlapcov.
Systém privilégií a trestov Dozorcovia začali intenzívne využívať systém privilégií a trestov (privilégiom sa stalo aj uspokojovanie základných ľudských potrieb ako je napr. chodenie na záchod). Vyvolať pocity nedostatočnosti sa dozorcom darilo veľmi ľahko a tiež sa im podarilo dosiahnuť, že väzni za nečestnosť a zbabelosť považovali napokon i odchod z ponižujúcej situácie. Dozorci používali ako tresty i tvrdé a vyčerpávajúce telesné cvičenia.
História V minulosti používané, ale dnes už opustené metódy sú napríklad gilotína, garota, upálenie na hranici, ukrižovanie, poprava uvarením, sťatie mečom a mnoho ďalších. Popravu v minulosti zvyčajne vykonával kat, a to buď sám, alebo s pomocníkmi. Často sa aj stávalo, že tresty smrti vynášali väčšinou vojensky poverené osoby a v tom prípade často popravu vykonávali samotní vojaci.
Systém odmeňovania Systém odmeňovanie týchto „pracovníkov“ zabezpečoval vojenskej správe veľký zisk. „Pétépákom“, pracujúcim v podnikoch, patrila okrem slúžneho aj mzda zodpovedajúca civilnému platu. Z nej však armáda odpočítala sumu na réžiu vojenskej správy, t. j. slúžne, ubytovanie, stravovanie a oblečenie. Samozrejme daň zo mzdy a nemocenské poistenie sa zrazilo ako inému zamestnancovi. Zrážky v prospech vojenskej správy boli vo výške 30 % čistej mzdy. Tu však nastupovala dokonale premyslená zlomyselná rafinovanosť. Zrážky mohli byť znížené podľa plnenia stanoveného pracovného plánu. Ten však bol, hlavne v baniach, stanovený tak, že k úľavám dochádzalo naozaj len veľmi zriedka. Vojakov totiž nasadzovali na najhoršie úseky ťažby, kde sa im len ťažko darilo plniť normu na stanovené percento. Velitelia ich však nútili, pretože od plnenia noriem záviseli odmeny veliteľov všetkých stupňov.
História Do 50. rokov sa v bývalom Česko-Slovensku popravy vykonávali vo väzniciach v Prahe na Pankráci, v Brne, Bratislave, Ostrave, Uherskom Hradišti, Jihlave, Plzni, Litoměřiciach a v Olomouci, potom už len v Prahe a Bratislave. Od roku 1945 do roku 1989 bolo v Česko-Slovensku popravených 1162 odsúdených. Posledný trest smrti v Česko-Slovensku bol vykonaný obesením 8. júna 1989 v Bratislave. Odsúdeným bol Štefan Svitek, ktorý 30. októbra 1987 zavraždil svoju ženu a dve dcéry sekerou. 1. júla 1990 bol trest smrti oficiálne zrušený, hoci už od januára neoficiálne neplatil. Po zániku Česko-Slovenska zákony pokračovali v platnosti v oboch krajinách a trest smrti nikdy nebol obnovený, a tak sa namiesto neho využíva doživotný trest odňatia slobody. Ján Molnár s Ľuborom Masárom boli po roku 1989 prvými odsúdenými na doživotie na Slovensku. Trest si odpykávajú za znásilnenie a vraždu.
Pozri aj  Politický väzeň
Potrestanie vojnových zločinov vpravo|Hermann Göring, Rudolf Hess, Joachim von Ribbentrop a Wilhelm Keitel (sediaci v prvom rade zľava doprava na lavici obžalovaných) Na území viacerých oslobodených krajín, vzali do rúk dočasnú vládu predstavitelia odboja. Tí často veľmi rýchlo súdili a popravovali zradcov a kolaborantov. Masové deportácie obyvateľstva sa stali bežným prvkom politiky a pôsobili spolu s vojnovými útrapami na celkový pokles právnej kultúry a vedomia spoločnosti. V krajinách východnej a strednej Európy vytvorili živnú pôdu pre rozmach novej „červenej“ totality. Už v máji sa víťazné mocnosti v Londýne dohodli o tom, že budú súdiť vysokých nacistických predstaviteľov a nacizmus ako taký. 21. novembra 1945 sa začal v Norimbergu proces s nemeckými vojnovými zločincami. Medzi najvýznamnejších z nich patrili Göring, von Ribbentrop, Keitel či Kaltenbrunner. Význam procesu nespočíval v pomste a potrestaní zvyšných predstaviteľov nacizmu, ktorých sa podarilo Spojencom chytiť. Počas procesu sa podarilo podrobne zdokumentovať množstvo svedectiev o nacistických zločinoch, najmä rozsiahlom vyvražďovaní a etnických čistkách, a vytvoriť základ pre ich dôkladnejšie budúce prešetrenie. Vznikol tiež precedens do budúcna, že vedenie útočnej vojny je zločinom, ktoré nemôžu ostatné krajiny tolerovať. Zločiny nariadili, organizovali a vykonávali jednotlivci, ktorí sa nemôžu skrývať za svojich nadriadených alebo ospravedlňovať tým, že si plnili štátne povinnosti. Došlo tiež k odsúdeniu nacistickej strany a viacerých represívnych zložiek, hlavne Gestapa, SD a SS, ktoré boli vyhlásené za zločinecké organizácie. Po porážke Japonska nasledoval podobný proces s japonskými predstaviteľmi, označovaný ako Tokijský proces.
Potrestanie vojnových zločinov Veľké množstvo obetí 2. svetovej vojny, a z radov vojakov ale najmä civilného obyvateľstva viedlo svetových politikov k rozhodnutiu, že tieto zločiny musia byť potrestané. Preto bol v novembri 1945 začatý Norimberský proces, ktorý súdil polapených nacistických vodcov a organizátorov zločinov proti ľudskosti, vojnových zločinov a zločinov proti mieru.
Cesty k diktatúre Diktátori môžu prísť k moci rôznymi spôsobmi. Niektoré z nich sú: získanie moci vo voľbách vojenský prevrat štátny prevrat dedičné získanie moci
Evanjelický zbor sa spomína ako súčasť Šintavského seniorátu v 16. storočí. V roku 1619 si zbor postavil kostol, ktorý užíval až do roku 1709, a ktorý im v roku 1730 zbúrali. Po Tolerančnom patente v roku 1804 sa osamostatnila časť Modra a dostala právo používať sakristiu Univerzitného kostola – Invalidovňu. Začiatkom 20. storočia vládne hospodárska kríza a realizované boli len najpotrebnejšie stavby pre robotníkov. Za takýchto pomerov prekvapil zbor evanjelickej cirkvi, ktorý sa podujal na výstavbu kostola pre veriacich.
Situácia pred vznikom Evanjelický zbor sa spomína ako súčasť Šintavského seniorátu v 16. storočí. V roku 1619 si zbor postavil kostol, ktorý užíval až do roku 1709, a ktorý im v roku 1730 zbúrali. Po Tolerančnom patente v roku 1804 sa osamostatnila časť Modra a dostala právo používať sakristiu Univerzitného kostola – Invalidovňu . Začiatkom 20. storočia vládne hospodárska kríza a realizované boli len najpotrebnejšie stavby pre robotníkov. Za takýchto pomerov prekvapil zbor evanjelickej cirkvi, ktorý sa podujal na výstavbu kostola pre veriacich.
Obyvateľstvo Modave má približne obyvateľov (2010).
Dejiny Územie, na ktorom sa dnes rozkladá mesto Pezinok, sa v písomných materiáloch prvýkrát spomína v listine z roku 1208 ako „terra Bozin“. Najstaršie dejiny Pezinka sú úzko prepojené s dejinami šľachtického rodu grófov zo Svätého Jura, jedného z najvýznamnejších a najbohatších rodov stredovekého Uhorska. Nitriansky župan Tomáš, príslušník starého slovanského rodu Poznanovcov, dostal v roku 1208 od uhorského kráľa Ondreja II. majetok Pezinok (terra Bozen). Jeho syn Sebeš získal o rok neskôr Svätý Jur. Po Tomášovej smrti si jeho synovia Alexander a Sebeš rozdelili dedičstvo. Alexander zdedil Pezinok a stal sa zakladateľom pezinskej vetvy, Sebeš stál pri zrode svätojurskej vetvy. V priebehu 14. storočia sa Pezinok v rukách grófov premenil z pomerne veľkej dediny na mestečko . Grófi podporovali hospodárske aktivity svojich poddaných orientované predovšetkým na vinohradníctvo. Vývoj pozitívne ovplyvnili nemeckí osadníci, ktorí sa tu usadili ešte v druhej polovici 13. storoči a následne aj v priebehu 14. storočia. V novom domove sa venovali poľnohospodárstvu, rozvíjali remeslá. Logickým vyústením, ako aj novou vzpruhou hospodárskeho vývoja bolo zaistenie trhových výsad pred rokom 1376. Vďaka podpore grófov Pezinok rástol - rástol počet obyvateľov a rast našiel odraz aj v urbanizácii lokality. V nasledujúcich storočiach sa mesto postupne zmenilo z banskej osady na vinohradnícke mestečko po druhej vlne nemeckej kolonizácie na začiatku 16. storočia. Snaha mešťanov a obyvateľov Pezinka o získanie práv slobodného kráľovského mesta vyvrcholila 14. júna 1647, keď cisár Ferdinand III. udelil Pezinku tieto privilégiá. V 17. – 18. storočí zažíval Pezinok svoj najväčší rozkvet a patril medzi najbohatšie mestá Uhorska. Jeho sláva a bohatstvo bolo založené na produkcii kvalitných vín. V 19. storočí začalo postupné spriemyselňovanie mesta; bola tu založená prvá továreň na výrobu kyseliny sírovej v Uhorsku, továreň na výrobu ihiel a takisto veľká tehelňa. Dočasnú konjunktúru v 19. storočí spôsobilo predovšetkým obnovenie ťažby zlata v chotári Pezinka a zavedenie železnice, čím sa Pezinok stal najdôležitejším mestom Malokarpatskej vinohradníckej oblasti. Prvá polovica 20. storočia predstavovala úpadok mesta. V tomto čase nebolo v Pezinku väčšieho priemyselného podniku, čo zároveň s poklesom vinohradníckej produkcie spôsobilo masívne vysťahovalectvo do Ameriky. Postupné zlepšenie sa začalo až po skončení druhej svetovej vojny. Jednou z príčin úpadku bol aj fakt, že administratívnym centrom regiónu (okresu) sa nelogicky stalo susedné mestečko Modra. Dnes je Pezinok moderným mestom s vybudovaným priemyslom (najmä strojárska, tehliarska a stavebná výroba), kvalitnou vinohradníckou a vinárskou produkciou, rozvinutým obchodom a zaujímavými historickými pamiatkami. Za posledných 10 rokov sa v Pezinku veľa postavilo a zrekonštruovalo. Je tu niekoľko supermarketov, hypermarket, reštaurácie a pizzérie, zopár hostincov – z ktorých najznámejší je tzv. Bermudský trojuholník: Lipár (dnes už neexistujúci), Benda, Koníček, niekoľko diskoték a Dom kultúry. Vznikajú nové obytné zóny zamerané na individuálnu aj hromadnú bytovú výstavbu.
Predchádzajúce názvy klubu  TJ Slovan Modra HC Slovan Modra HO Slovan Modra
Doprava  Cestná doprava Na území mestskej časti sa nachádzajú dve cesty diaľničného typu, diaľnica D1 v južnej časti a rýchlostná cesta R1 vo východnej časti, a niekoľko miestnych komunikácií. Do mestskej časti nezasahujú cesty I.triedy, cesty II.triedy ani cesty III.triedy. Významnejšie miestne komunikácie sú vedené na uliciach Dedinská, Hraničná, Seredská a Ivana Krasku. Mestská hromadná doprava Služby MHD v mestskej časti sú poskytované na jednej štandardnej autobusovej linke a na jednej školskej linke . Linka premáva každý deň približne od 4:30 do 23:00. Premávka školskej linky premáva každý pracovný deň s jedným párom školských autobusov - ráno z Modranky smer Sibírska a popoludní zo Sibírskej smer Modranka. Zoznam zastávok
Meštiansky dom tzv. Emreszovský Pamätná budova s pamätnou tabuľou na Štúrovej ulici 285/84. ÚZPF č. 470/1 a 470/2. V dome sa pôvodne nachádzala len Pamätná izba Ľudovíta Štúra Pripomínala miesto kde ležal tri týždne po zranení a nakoniec mu podľahol. Otvorená bola z iniciatívy modranských vzdelancov zpríležitosti 100.výročiaŠtúrovej smrti. Izba pripomína posledné Štúrove roky v Modre, jeho rodinu a tiež aj profesionálne a osobné záujmy ktorým sa venoval. Od roku 2006 v ňom sídli aj Múzeum Ľudovíta Štúra, ktoré bolo pôvodne zriadene v budove mestskej radnice z iniciatívy Ústavu slovenskej literatúry SAV v roku 1965. Bolo venované najmä k osobnosti Ľudovíta Štúra a neskôr aj histórii, kultúrnym i národopisným tradíciám Modry a modranskému regiónu. Podarilo sa mu zozbierať 18 000-ový knižničný fond, zbierkový fond s viac ako 5 000 predmetmi a archív, v ktorom sa nachádza okolo 5 000 fotografií a archívnych jednotiek.
[[Modra]]<ref>[http://www.modra.sk/partnerske-mesta.html Partnerské mestá]</ref>  Benátky nad Jizerou, Česko Hustopeče, Česko Martres-Tolosane, Francúzsko Overijse, Belgicko
Symboly obce  Erb Erb mesta Modra tvorí: zlato-červeno štiepený štít v pravom poli zo šikmého trojvršia vyrastajúci vinič s tromi strapcami hrozna, všetko zelené, v ľavom poli tri strieborné brvná. Medzníkom vo vývoji erbu je rok 1607, kedy Rudolf II. povýšil Modru na slobodné kráľovské mesto a k pôvodnému symbolu – viniču – pridal prvok z uhorskej štátnej symboliky – červeno – strieborne delenú polovicu erbu. Miniatúra z listiny je záväznou predlohou modranského erbu, pretože aj formálne vyjadruje najvyššie postavenie mesta v minulosti. Vlajka Mestské farby ako základ farieb mestskej vlajky a zástavy sa odvodzujú od farieb erbu, kde ako prvá je farba hlavnej erbovej figúry (zelený vinič a hrozno) a potom farba štítového poľa zlatá (žltá). Mestská vlajka má teda dva farebné pruhy: hore pruh zelenej farby a dolu pruh žltej farby. Vlajka – zástava je v pomere 2:3, teda šírka ku dĺžke. Pečať Pečať mesta má v strede erb mesta a v kruhopise nápis: Mesto Modra. Túto pečať respektíve pečiatku používa primátor/primátorka Mesta Modra na rozličné dokumenty vydávané mestom Modra.
Modranka je mestská časť Trnavy s bývaním vidieckeho charakteru a s vlastným katastrálnym územím s rozlohou . V mestskom zastupiteľstve Trnava reprezentuje Modranku, vzhľadom na počet obyvateľov, jeden poslanec. Základné údaje: počet obyvateľov 3 569 rozloha: 7,76 km² hustota zaľudnenia: 335 obyv./km² Nachádza sa v južnej časti mesta a má vlastné katastrálne územie. Leží v geomorfologickej časti Trnavská tabuľa, medzi ľavým brehom riečky Trnávky a cestou I. triedy č. 51. Je jedinou vidieckou mestskou časťou Trnavy. Obyvateľom slúži rímskokatolícky kostol Najsvätejšej Trojice z roku 1657, Základná škola so škôlkou, kultúrny dom a pošta. Nachádza sa tam tiež kaplnka sv. Márie Magdalény z roku 1630.
Časti obce Od 1. januára 1977 obec Modave pozostáva z týchto častí (bývalých obcí): Modave Outrelouxhe Strée Vierset-Barse
Radnica Gotický kostol sv. Mikuláša v noci Západoslovenské múzeum Jezuitský kláštor Katedrála sv. Jána krstiteľa Katedrála sv. Jána krstiteľa Rekreačná oblasť Kamenný mlyn Rekreačná oblasť Kamenný mlyn Súbor:Socha jan pavol2.JPG|náhľad|vpravo|Socha pápeža Jána Pavla II. v Trnave Pešia zóna Trnava Pešia zóna Trnava Parčík Bela IV. Parčík Bela IV. Nádvorie – priestor pre súčasnú kultúru v Trnave Nádvorie – priestor pre súčasnú kultúru v Trnave Nádvorie – priestor pre súčasnú kultúru v Trnave Ulica M. S. Trnavského Trnava (, , ) je krajské mesto na západe Slovenska, sídlo Trnavského samosprávneho kraja a Trnavského okresu. Svojou rozlohou a počtom obyvateľov je siedmym najväčším mestom krajiny. Keďže Trnava bola jedným z najdôležitejších centier rímskokatolíckej cirkvi na Slovensku (po roku 1541 bola na isté obdobie sídlom ostrihomského arcibiskupa a od roku 1922 sídlom Trnavskej apoštolskej administratúry, ktorá bola v roku 1977 povýšená na arcibiskupstvo), stojí tu množstvo kostolov, a tak dostala prezývku „ Malý Rím “ alebo aj „ Slovenský Rím ”.
Dejiny Prvé zmienky o románskom farskom kostole sv. Mikuláša sú z druhej polovice 11. storočia. Farský kostol stál vo východnej časti dnešného mesta, na vretenovitom trhovisku románskeho sídliska, ktoré vzniklo na starej obchodnej ceste z Česka cez Jablonický priesmyk a Trnavu a ďalej juhovýchodným smerom k Dunaju a odtiaľ na Balkán. Kostol bol zasvätený sv. Mikulášovi, patrónovi obchodníkov. Bola to románska stavba, ktorej pôdorys je neznámy, je len predpoklad, že bol obdĺžnikový, s užšou svätyňou polkruhovito ukončenou. K tomuto románskemu kostolu sa vzťahujú aj najstaršie písomné správy o Trnave. V rokoch 13801421 bol na jeho základoch postavený nový kostol v neskorogotickom slohu, keďže starý nevyhovoval. Na severnej strane kostola stála románska kaplnka sv. Juraja. Jej vznik je neznámy, existovala iba do začiatku 17. storočia, kedy ustúpila prístavbe novej sakristie nového Dómu sv. Mikuláša. Kostol je dlhý, široký, hlavná loď je vysoká a orientovaný je na neskôr postavenú Katedrálu sv. Jána Krstiteľa. Hlavné priečelie je dvojvežové. V severnej veži sa nachádza jeden z najväčších zvonov v Európe - sv. Mikuláš. Kostol bol od roku 1543 do roku 1820 katedrálnym metropolitným chrámom Ostrihomskej arcidiecézy. V roku 1918 po vytvorení Trnavskej apoštolskej administratúry sa opäť stal katedrálnym chrámom až do roku 1977, kedy po vytvorení Trnavského arcibiskupstva na žiadosť apoštolského administrátora Júliusa Gábriša pápež preniesol titul katedrálneho chrámu na kostol svätého Jána Krstiteľa v Trnave. 10. augusta 2008 v Dóme sv. Mikuláša v Trnave celebroval slávnostnú svätú omšu trnavský arcibiskup Mons. Ján Sokol pri ktorej vyhlásil Dóm svätého Mikuláša za mariánske pútnické miesto Trnavskej arcidiecézy. Dóm sv. Mikuláša dňa 9. novembra 2008 vyhlásil pápež Benedikt XVI. za baziliku minor. Postavenie baziliky minor umožňuje používať pápežský znak skrížených kľúčov na zástavách chrámov, chrámovom náradí a pečiatke. V erbe baziliky sú tri jablká predstavujúce sv. Mikuláša a dve sedemcípe hviezdy predstavujúce Sedembolestnú Pannu Máriu. Trnavská bazilika minor je v poradí desiatou bazilikou na Slovensku. V bočnej barokovej kaplnke, ktorú dal postaviť arcibiskup Imrich Esterházi (1664 – 1745), sa nachádza obraz Panny Márie Trnavskej, ktorý v období tureckých nájazdov ronil slzy.
Trnava v 19. storočí Súbor:Slovakia-Trnava-Trojicne namestie.JPG|náhľad|V roku 1831 vzniká jedno z prvých kamenných divadiel na území Slovenska. Založenie trnavského cukrovaru (1830) znamenalo začiatok rozvoja priemyslu na spracovanie poľnohospodárskej produkcie. V roku 1838 sa začala výstavba prvej konskej železnice v Uhorsku. Úsek medzi Trnavou a Bratislavou bol slávnostne otvorený v roku 1846. Ďalšia trať smerom na Sereď pre Trnavu zabezpečila napojenie na vodnú cestu po Váhu. V rokoch 18721873 železnicu prebudovali na parný pohon. Z tohoto obdobia pochádza aj stavba dodnes zachovanej budovy železničnej stanice. S rozvojom kapitalizmu vznikli v Trnave druhej polovici 19. storočia viaceré menšie podniky: pivovar, sladovňa, liehovar, tehelňa, zvonolejáreň, kníhtlačiareň. Cukrovar patril v roku 1868 už medzi stredne veľké podniky. Začiatkom 20. storočia k nemu pribudlo Figaro , podnik na výrobu čokolády a cukroviniek. Od polovice storočia sa mesto začalo rozrastať ďalej za hradby. Barbakány pred hornou a dolnou bránou boli v roku 1815 zbúrané. Neskôr boli odstránené aj obe brány a časť hradieb. V zasypaných priekopách vysadili stromoradie. Postupnou prestavbou hostinca U Čierneho Orla vznikla v roku 1831 budova divadla. Na stavbu prispeli občania mesta finančnou zbierkou. Bolo to jedno z prvých murovaných divadiel na Slovensku. V 19. storočí boli v mestskej štvrti s dlhoročnou tradíciou židovskej komunity postavené dve synagógy. Staršie domy sa opravovali a prestavovali. Väčšina meštianskej architektúry má dodnes klasicistický a historizujúci slohový výraz. Vplyvom rakúsko-uhorského vyrovnania sa maďarizácia prejavila v úradoch, školách aj na verejnosti. Maďarský jazyk postupne ovládol aj trnavský magistrát a čiastočne i kultúru. V roku 1870 sa v Trnave konalo zakladajúce zhromaždenie Spolku svätého Vojtecha. Venoval sa vydávaniu slovenských kníh a prispieval k upevňovaniu národného povedomia napriek zložitej dobe. Najmä po zatvorení Matice slovenskej v roku 1875. Jeho zásluhou zostala Trnava významným centrom národného života až do roku 1918.
Dejiny Na križovatke starých obchodných ciest využívaných od praveku, pri riečke Trnávka, bola založená kupecká osada Trnava. Prvá písomná zmienka o nej pochádza z roku 1211. Je to listina ostrihomského arcibiskupa Jána o donácii príjmov miestneho kostola ostrihomskej kapitule. Trnava bola prvým mestom na území dnešného Slovenska, ktoré dostalo výsady slobodného kráľovského mesta. Udelil jej ich v roku 1238 uhorský kráľ Belo IV. Privilégiom podriadil mesto priamo korune a vymedzil mu také práva, ktoré umožňovali rýchly rozvoj mesta. Pôvodné poľnohospodárske centrum sa začalo postupne meniť na centrum výroby, obchodu a remesiel. V 13. storočí si mesto vybudovalo mimoriadne rozsiahle opevnenie na ploche takmer 60 hektárov. Konštrukciu opevnenia tvorili tehlové veže pospájané drevozemnými valmi, ktoré boli neskôr nahradené murovanými hradbami. Výsadné postavenie mesta upevňovali ďalší uhorskí králi. O dôležitom postavení mesta svedčí aj skutočnosť, že Trnava bola miestom stretnutí kráľov. 28. apríla 1430 Bitka pri Trnave: Husiti porazili Uhorskú armádu. Význam Trnavy vzrástol najmä v 16. storočí, keď sa sem pred blížiacim tureckým nebezpečenstvom, v roku 1543, presťahovalo ostrihomské arcibiskupstvo s kapitulou. Bratislava sa stala administratívnym centrom krajiny a Trnava prevzala úlohu kultúrneho a náboženského centra krajiny. 18. augusta 1561 začala sa výstavba jezuitského kolégia v Trnave na mieste dnešnej Trnavskej univerzity Sedemnáste storočie sa pokladá za jedno z najhorších období slovenských dejín. Charakterizujú ho stavovské povstania uhorskej šľachty proti viedenskému dvoru, ktoré sa dotýkajú aj života Trnavy. Je paradoxom, že práve v storočí vojen a požiarov (v Trnave vypukol veľký požiar 23. júna 1666, kedy bolo zničené, až na pár ulíc, celé mesto a 16 obyvateľov prišlo o život) sa stáva Trnava univerzitným sídlom. V roku 1635 založil Peter Pázmaň Trnavskú univerzitu, najskôr len s filozofickou a teologickou fakultou. Právnická fakulta bola otvorená v roku 1667 a lekárska až v roku 1769. V 17. storočí boli postavené stavby, ktoré sú dnes národnou kultúrnou pamiatkou. Staré budovy dominikánskeho kláštora boli prestavané pre potreby univerzity, vystavili nové konvikty. Do 18. storočia vstupovala Trnava ako univerzitné mesto známe v celej Európe. V roku 1777, keď na pokyn Márie Terézie presťahovali univerzitu do Budína, túto stratu cítila nielen Trnava, ale celé Slovensko. V roku 1792 Anton Bernolák vytvoril v Trnave hlavný stánok Slovenského učeného tovarišstva. 1. augusta do 24. septembra 1831 Trnava zažila ničivú epidémiu cholery, ktorá si vyžiadala za dva mesiace cez 800 obetí. Budovu divadla si trnavskí mešťania postavili v roku 1831. 1. júna 1846 bol daný do prevádzky prvý úsek konskej železnice v Uhorsku, trať z Bratislavy do Trnavy. V roku 1870 začal v Trnave pôsobiť Spolok svätého Vojtecha, ktorý v období zákazu činnosti Matice slovenskej pomáhal udržiavať národné povedomie. Veľký rozvoj zažilo mesto v medzivojnovom období, keď stúpol počet obyvateľov z 15 tisíc v roku 1910 na 26 tisíc v roku 1940. Trnava bola vtedy tretie najväčšie mesto na Slovensku. 25. augusta 1996 sa Trnava stala krajským mestom.
Udalosti 10. marec – anglický kráľ Karol I. rozpustil parlament 29. máj – začiatok výstavby jezuitského ranobarokového kostola v Trnave 18. november – po dostavaní bol vysvätený chrám sv. Petra v Ríme
Trnava v 20. storočí Súbor:Trnava - panoramio.jpg|náhľad|Evanjelický kostol z roku 1924. Veľké hospodárske krízy pred prvou svetovou vojnou a v medzivojnovom období sa stali príčinou silnej vlny vysťahovalectva. Trnavu neobišla za Slovenského štátu deportácia Židov. Do mesta sa prisťahovala časť utečencov z južných území zabraných Maďarmi. Neskôr prišli aj obyvatelia z území zaplaveného pri budovaní Oravskej priehrady. Ľudovodemokratické zriadenie, znárodnenie a ďalšie zmeny v politickom a verejnom živote ovplyvnili aj Trnavu. Päťročné plány vytýčili ciele socialistickej spoločnosti. Začala sa výstavba nových sídlisk. Reprezentačné verejné budovy, ktoré mali demonštrovať idey socializmu, zasiahla vzhľadová uniformita. Začiatkom 20. storočia sa začala viac rozrastať zástavba za hradbami. Južne od starého mesta vzniklo nové námestie (Námestie SNP) s priľahlými uličkami a novými budovami. Autorom niekoľkých secesných objektov je významný slovenský architekt Milan Michal Harminc. Pribudla stavba evanjelického kostola (architekt Josef Marek 1924) a susedného funkcionalistického evanjelického domu (architekt Juraj Chorvát). Kvalitným východiskom pre ďalší rozvoj sa stal územný plán Trnavy z roku 1921, ktorý vypracoval Ing. Ivo Beneš. Bol to jeden z prvých plánov tohto druhu na Slovensku. V panoráme mesta pribudli v rokoch 19361946 nové dominanty – vodojem a komplex nákupnej ústredne potravinových družstiev od architekta Emila Belluša. V rokoch 19371938 bola postavená veľká Bernolákova brána v západnej časti hradieb. Nástupom socializmu po II. svetovej vojne došlo k necitlivým deštrukčným zásahom v historickom jadre mesta. Niektoré hodnotné historické budovy v centre mesta nahradili pompézne socialistické novostavby. V roku 1987 bol v záujme záchrany kultúrnych hodnôt vyhlásené historické jadro Trnavy za mestskú pamiatkovú rezerváciu. Po revolúcii v roku 1989 sa začali zachované historické objekty obnovovať. Nový územný plán mesta z 90. rokov sa usiluje o rehabilitáciu vzhľadu mestskej pamiatkovej rezervácie mesta Trnava. Trnava, ktorá ani v socialistickom období nestratilo katolícky ráz, bola od roku 1977 sídlom slovenskej cirkevnej provincie na čele s arcibiskupom metropolitom. Najprv pod názvom Trnavská arcidiecéza a od roku 1995 pod názvom Bratislavsko-trnavská arcidiecéza. 14. februára 2008 bola z územia arcidiecézy odčlenená Bratislavská arcidiecéza a časť územia bola pričlenená k Nitrianskej a Banskobystrickej diecéza. Trnava síce zostala sídlom arcibiskupa, ale sídlom metropolitu sa stala Bratislavská arcidiecéza. Po udalostiach v roku 1989 nastala zmena politickej situácie krajiny čo sa premietlo do všetkých oblastí života. Od roku 1996 sa Trnava stala centrom novozriadeného Trnavského samosprávneho kraja. Počet obyvateľov dosahuje číslo 70 000.
Partnerské mestá  Modra, Slovensko
Administratívne členenie  Mestá Modra Pezinok Svätý Jur Obce BáhoňBudmericeČastáDoľanyDubováJablonecLimbachPílaSlovenský GrobŠenkviceŠtefanováViničnéVinosadyVištuk
Modra nad Cirochou je obec na Slovensku v okrese Humenné.
Modrová (, , do roku 1927 Veľká Modrovka ) je obec na Slovensku v okrese Nové Mesto nad Váhom, V katastrálnom území obce sa nachádza časť prírodnej rezervácie Kňaží vrch a časť územia európskeho významu Natura 2000 – Tematínske vrchy.
Dejiny Prvá písomná zmienka o obci pochádza z roku 1348, keď sa spolu s obcou Modrová (a ďalšími obcami) stala súčasťou novoformovaného tematínskeho panstva. História osídľovania tohto územia však siaha až do staršej doby kamennej, teda pred 25 000 rokmi. V období 2 svetovej vojny sa v blízkosti zrútilo vojenské lietadlo anglického letectva.
Evanjelický kostol v Gemeri Cirkevný zbor Evanjelickej a. v. cirkvi Gemer patrí do Rimavského seniorátu. Vznikol v roku 1595. Tvoria ho obce Gemer (kostol z roku 1882) a Levkuška (kostol z roku 1785). Bohoslužobnou rečou zboru je maďarčina. K 31. decembru 2013 zbor počítal 405 členov.
Dejiny Pri výstavbe kostola reformovaným veriacim pomáhali miestni evanjelici. Raritou je prvé záhradné kino, ktoré bolo otvorené v tridsiatych rokoch 20. storočia, práve vo dvore tohto kostola. Od roku 2000 slúži a je v správe Reformovanej kresťanskej cirkvi. V roku 2002 bol obnovený krov veže, vymenená strešná krytina. V roku 2011 sa nanovo omietla fasáda kostola.
Kultúra a zaujímavosti  Pamiatky Evanjelický kostol, neskoroklasicistická jednoloďová stavba s polkruhovým uzáverom presbytéria z roku 1859. Vnútorné zariadenie kostola pochádza z obdobia vzniku stavby. Dedinská zvonica, ľudová drevená stavba z roku 1737. Súbor ľudovej architektúry, kamenné trojpriestorové stavby na obdĺžnikovom pôdoryse.