Boje V prvej polovici roku 1980 dochádzalo stále častejšie k obojstranným výpadom za hranice a v apríli Iračania vysťahovali do Iránu 40 000 šiitov „iránskeho pôvodu“. V júni došlo k prerušeniu diplomatických vzťahov. 17. septembra Saddám oznámil, že mieni vypovedať alžírsku zmluvu a o niekoľko dní neskôr sa začalo naozaj bojovať. V priebehu prvých mesiacov do apríla 1981 sa zdalo, že sú úspešnejší Iračania. Do konca roku 1980 sa zmocnili významného oporného bodu mesta Chorramšahr. Navzdory irackým úspechom sa iránskym leteckým silám podarilo poškodiť ťažobné a priemyslové zariadenia v oblasti Basry do tej miery, že Irak nebol schopný exportovať ropu zo svojich južných ropných polí. Koncom apríla 1981 Iránci začali skutočný protiúder. V nasledujúcich mesiacoch boli Iračania zatlačení späť k medzištátnej hranici. Podporu Iránu vyjadrili len Sýria a Líbya – v konflikte sa však neangažovali. Sýria len prijala utečencov a v apríli 1982 uzavrela iracký ropovod vedúci cez jej územie. Jordánsko sa postavilo na stranu Iraku a Kuvajt nahradil Basru ako hlavný námorný prístav Iraku. Štáty Perzského zálivu od vypuknutia vojny začali Iraku poskytovať značne vysoké pôžičky. V septembri 1981 boli Iračania vytlačení z Ábádánu a Saddám vyzval k mesačnému pokoju zbraní v súvislosti zo začiatkom mesiacu ramadán, čo Iránci odmietli. V apríli 1982 začali ofenzívu, ktorá vyvrcholila dobytím Chorramšahru v máji. Opätovné dobytie tohto strategicky významného mesta bolo rozhodujúcim zlomovým bodom vo vývoji vojny. Za daného stavu sa Saddám snažil nájsť nejaké riešenie, ktoré by mu umožnilo boje ukončiť a nestratiť pritom tvár. V tejto dobe ale už Chomejní úspešne vydával vojnu za iránsku národnú krížovú výpravu, ktorej cieľom bolo vyhnať Saddáma z krajiny. V júni 1982 iránske vojská prenikli na predmestie Basry, ale Iračanom sa však podarilo, za cenu nesmiernych strát, zabrániť Iráncom v ďalšom postupe. Presun bojov na iracké územie mal za dôsledok, že Sovieti, hlavný dodávateľ irackých zbraní sa už nemohli chovať nezúčastnene a v priebehu roku 1982 svoje dodávky obnovili (ktoré prerušili začatím konfliktu bez konzultácie so ZSSR). Aj USA z pochopiteľných dôvodov podporovali skôr Irak. Začiatkom roku 1984 Iránčania stále zotrvávali vo svojich zákopoch v močaristej krajine na západ od Šatt al-Arab. Od začiatku roku 1981 boli Iračania v defenzíve a s výnimkou krátkeho a neúspešného výpadu z marca 1983. Nedokázali zasadiť Iránu vážny úder. Napriek tomu, že k stretom dochádzalo naďalej pravidelne, ani jedna z armád nebola schopná dosiahnuť na vojnovom poli rozhodujúcich výhod a obe strany sa dva a pol roka do počiatku roku 1986, iba vzájomne ostreľovali zo svojich pozícií na irackom území. V prvých mesiacoch roku 1984 keď obe strany, a predovšetkým Irak, začali napádať ropné tankery plaviace vo vodách Perzského zálivu. „Tankerová vojna“ potom s prestávkami pokračovala v rokoch 1984 – 85. Iračania sa v snahe vyhnúť porážke nasadili bojový plyn proti iránskym jednotkám. Vo februári 1986 Iránčania podnikli prekvapivý útok na polostrov Fao na irackom brehu Šatt al-Arabu, ktorý sa im podarilo obsadiť, hlbšie do vnútra Iraku už ich postup však nepokračoval. Vojna mala za následok prehĺbenie závislosti Iraku na Západe a prozápadných konzervatívnych arabských štátoch, a to vrátane Egypta a Jordánska. Neschopnosť Iraku uštedriť Iránu bleskovú porážku vyvolala vážne politické a ekonomické tlaky, ktoré otriasli pozíciou vládnuceho irackého režimu. Režim sa v priebehu vojny dokázal udržať pri moci jedine vďaka propagande, hrozbám a nasadeniu bezpečnostných zložiek. V priebehu vojny mnoho šiitov, Kurdov a komunistov bolo uväznených a popravených. Šítsko-kurdsko-komunistická opozícia bola však výrazne oslabená skutočnosťou, že tieto tri skupiny buď spolu nedokázali spolupracovať, alebo boli vzájomne znepriatelené. Iracký režim si zachoval tiež charakter, aký mal predtým – rozhodovacie právomoci Saddáma Husajna naďalej rástli. V júli 1982 bol počet členov Rady revolučného velenia (RRV) znížený na deväť. V novembri 1982 bola oznámená, poprava ministra zdravotníctva. V októbri 1983 prišli o svoje posty dvaja z nevlastných bratov Saddáma Husajna – Barzán a Wathbán. Režim navyše pokračoval v popravovaní svojich oponentov. V priebehu rokov 1983 – 1985 sa postupne objavovali správy o popravách členov IKS, šiítskych a kurdských organizácií. Počas prvých dvoch rokov vojny mal režim stále ešte k dispozícii dostatok fondov k tomu, aby dokázal uchrániť irackú spoločnosť pred nedostatkom a zavedením prídelového systému. Z počiatku si ľudia mohli v obchodoch voľne vyberať zo širokého sortimentu tovaru. Tiež významné rozvojové projekty pokračovali a k ich spomaleniu alebo zastaveniu došlo až v rokoch 1983 – 84. V roku 1983 však iracká spoločnosť začala pociťovať núdzu. Životné náklady prudko vzrástli, dinár devalvoval. Jednotlivci boli „žiadaní“ aby „darovali“ peniaze a šperky – týmto spôsobom bolo zhromaždené asi 400 miliónov amerických dolárov. Do augusta 1983 poklesli zahraničné rezervy Iraku na 3 miliardy dolárov (z 30 miliárd dolárov na konci roka 1980) a krajina bola takmer úplne závislá na daroch SA a krajinách Perzského zálivu a z predaja ropy. Jedným z významných dôsledkov vojny bolo, že sa urýchlila expanzia privátneho sektoru hospodárstva. V lete roku 1982 bol schválený zákon č. 113, ktorý podporoval investície súkromných a zmiešaných priemyselných spoločností. Poľnohospodárstvo sa vyvíjalo podobným smerom. Napriek štátnym investíciám do poľnohospodárskej oblasti sa nepodarilo výrazne zvýšiť produkciu. Irak bol nútený v pomerne veľkej miere nakupovať potraviny. Od januára 1983 sa začali uplatňovať opatrenia irackého ministerstva poľnohospodárstva, podľa nich bola pôda prenajímaná na obdobie od 5 do 20 rokov jednotlivcom alebo miestnym či arabských spoločnostiam ochotných pestovať plodiny pre trh. Vojnové podmienky vtedy nepochybne nesmierne hodili tým jednotlivcom, ktorí mali dostatok znalostí a vybavenie k tomu, aby dokázali využiť skutočnosti, že režim zúfalo potreboval prísun priemyselných a poľnohospodárskych produktov. Existovalo len málo faktorov, ktoré by obe znepriatelené krajiny nútilo okamžite vojnu ukončiť. Irán bol schopný vyvážať toľko ropy, že mohol udržiavať v chode rozsiahlu armádnu mašinériu až do samého záveru konfliktu, a taktiež iracký export po otvorení ropovodu vedúceho cez južné Turecko postupne nabral dych. 80. roky boli navyše obdobím hlbokej krízy svetového ropného priemyslu kedy cena ropy opakovane a prudko klesala. Vývozcovia ani spotrebitelia ropy si vtedy nijak zvlášť nepriali aby vojna skončila. V polovici roku 1986, potom čo obe strany utrpeli veľké straty, sa zdalo, že vývoj konfliktu dospel do patovej situácie, kedy sa iracké a iránske jednotky len ostreľujú z opevnených pozícií a koniec vojny je v nedohľadne. Navyše bremeno, ktoré pre Saudskú Arábiu a Kuvajt predstavovali pravidelné finančné injekcie Iraku začali ťažko doliehať na hospodárstvo týchto krajín. Saudská Arábia sa rozhodla zvýšiť objem vývozu ropy a vyvolať tak pokles cien, aby pomohla Iraku a ochromila iránsku ekonomiku. Na začiatku roku 1986 cena ropy poklesla z 27 na 15 dolárov za barel. Dopad vývoja v roku 1987 vyvolal zásadnú zmenu v spôsobe vedenia vojny. Irán aj Irak sa začali vážne pokúšať navzájom si zničiť zariadenia na ťažbu a prepravu ropy. Obavy z irackého kolapsu a obavy z následkov prinútili arabských susedov Iraku sa ešte viac prikloniť na irackú stranu. Vyššia miera zapojenia Saudskej Arábie a Kuvajtu potom takmer nevyhnutne viedla k internacionalizácii vojny, pretože sa teraz výraznejšie dotýkala záujmov západu. Kuvajtský postoj k vojne sa zásadne zmenil v r. 1986 po úspešnom iránskom útoku na Fao, pretože sa už bojovalo príliš blízko. Kuvajt uviedol svoju armádu do pohotovosti a zaujal výraznejšie proiracký postoj. V auguste 1986 po irackých útokoch na iránske ropné terminály, začal zase Irán napadať kuvajtské tankery. Kuvajt sa preto obrátil na ZSSR a USA a požiadal ich o poskytnutie ochrany kuvajtským plavidlám. Len zmienka o tom, že by malo ZSSR vyslať do oblasti svoje vojenské lode, spôsobila vo Washingtone značný rozruch a Reaganova vláda zareagovala. USA sa tak stali skutočným spojencom Iraku, čo bolo rozhodujúcim faktorom, ktorý rozhodol o tom, že Irán vojnu prehral. Po celý záver vojny americké vojenské lode útočili na iránske loďstvo a iránske ťažobné zariadenia. V r. 1987 sa na stranu Iraku tiež postavilo ZSSR – objem iracko-sovietskeho obchodu od r. 1986 vzrástol o 46 %. V auguste 1987 podpísali USA a Irak zmluvu o päťročnej hospodárskej a technickej spolupráci a do Iraku bola z USA dovezená potravinová pomoc za 1 miliardu dolárov. USA a mnohé západoeurópske štáty prostredníctvom iných krajín tajne dodávali Iraku sofistikované zbrane vrátane vybavenia na výrobu chemických a biologických zbraní. Keďže sa situáciu na juhu krajiny darilo držať pevnejšie pod kontrolou, Saddám sa mohol venovať dianiu v severnom Iraku, kde boli niektoré územia od r. 1983 okupované Iránčanmi. 29. marca 1987 vymenoval svojho bratranca Alího Hasana al-Madžída vrchným veliteľom severnej armády. Toto vymenovanie znamenalo začiatok genocídy kurdského obyvateľstva. Celkovo bolo zničených 399 kurdských dedín. V apríli 1987 bol podniknutý chemický útok proti Kurdom. Tento a podobné zásahy môžeme vnímať ako predohru k systematickejšej protikurdskej kampani známej ako al-Anfál, ktorá začala v roku 1988. 20. júla 1987 OSN schválila rezolúciu č. 598, ktorá obsahovala výzvu k ukončeniu vojny a prísľub, že bude zriadená vyšetrovacia komisia, z úlohou zistiť, kto bol v konflikte agresorom. Irak rezolúciu prijal, Irán však reagoval vyhýbavo. Na jar 1988 začal za pomoci Kurdov v severnom Iraku ofenzívu a dobyl mesto Halabža. Deň nato iracké lietadlá na toto mesto zhodili bomby s jedovatým plynom. V apríli a máji iračania opäť použili chemické zbrane, pri pokusoch o znovudobytie miest Fao a Mehrán. Vtedy už bolo jasné, že Iránčania už dlho odpor klásť nebudú. Séria porážok mala za následok, že v polovici júla Iránčania stratili veľkú väčšinu dobytého irackého územia a 18. júla Chomejní vyhlásil, že je ochotný prijať rezolúciu č. 598. Iracké sily ešte pokračovali vo vytláčaní iránskych vojsk zo stredného a južného Iraku a do 20. augusta 1988 boje postupne utíchli.