TUKE-KEMT/reranking-skquad huggingface dataset:
Výsledky volieb do Poslaneckej snemovne Strana Počet hlasov Percentuálne vyjadrenie Počet mandátov Predseda Sudetonemecká strana a Karpatonemecká strana 1 249 530 15,18 % 44 Konrad Henlein Republikánska strana poľnohospodárskeho a maloroľníckeho ľudu 1 176 593 14,29 % 45 Rudolf Beran Československá sociálno-demokratická strana robotnícka a Židovská strana 1 034 774 12,55 % 38 Antonín Hampl Komunistická strana Československa 849 509 10,32 % 30 Klement Gottwald Československá strana národno-socialistická 755 880 9,18 % 28 Václav Klofáč Československá strana ľudová 615 877 7,48 % 22 Jan Šrámek Autonomistický blok (HSĽS, SNS, Autonomní zemědělský sojuz a Poľská strana v Československu) 564 273 6,86 % 22 Andrej Hlinka Martin Rázus Andrej Bródy Leon Wolf Národné zjednotenie Ruská nacionálno autonómna strana a Ruská národná strana 456 353 5,57 % 17 Karel Kramář Československá živnostensko-obchodnícká strana stredostavovská 448 047 5,44 % 17 Rudolf Mlčoch Nemecká sociálno-demokratická strana robotnícka v ČSR 299 942 3,64 % 11 Ludwig Czech Krajinská kresťansko-socialistická strana, Maďarská národná strana, Spišská nemecká strana 291 831 3,55 % 9 Ján Eszterházy Andor Jaross Andor Nitsch Národná obec fašistická 167 433 2,04 % 6 Radola Gajda Nemecká kresťansko-sociálna strana ľudová 162 781 1,98 % 6 Friedrich Stolberg Nemecký zväz poľnohospodárov 142 399 1,73 % 5 Franz Spina Ostatní - Celková účasť (91,85%) 8 231 412 100 % 300 Výsledky volieb v Slovenskej krajine Strana Počet hlasov % Počet mandátov Vedúci predstaviteľ Autonomistický blok 489 631 30,12 20 Andrej Hlinka Martin Rázus Republikánska strana poľnohospodárskeho a maloroľníckeho ľudu 286 739 17,64 12 Milan Hodža Krajinská kresťansko-socialistická strana, Maďarská národná strana a Spišská nemecká strana 230 713 14,19 8 Ján Eszterházy Andor Jaross Andor Nitsch Komunistická strana Československa 210 754 12,97 6 Štefan Major Československá sociálno-demokratická strana robotnícka 184 389 11,34 6 Ivan Dérer Československá strana národno-socialistická 51 935 3,19 2 Igor Hrušovský Československá živnostensko-obchodnícká strana stredostavovská 42 002 2,58 1 Bohuš Kianička Československá strana ľudová 37 510 2,31 1 Martin Mičura Národná obec fašistická 32 609 2,01 1 Ján Ivák Sudetonemecká strana/Karpatonomecká strana 27 558 1,70 0 Franz Karmasin Národné zjednotenie 25 490 1,57 1 Gejza Rehák Nemecká sociálnodemokratická robotnícka strana 5 409 0,33 0 Zoznam zvolených poslancov za Slovensko v parlamentných voľbách v roku 1935
Zánik V súvislosti s Viedenskou arbitrážou a stratou podstatnej časti územia Slovenska a Podkarpatskej Rusi, kde žila väčšina maďarského obyvateľstva v Československu, prišla o mandát aj väčšina poslancov a senátorov tejto strany. Väčšina členov sa dostala do Maďarska a strana v roku 1938 zmenila názov na Maďarská strana na Hornej zemi ( Felvidéki Magyar Párt ). Táto sa neskôr zlúčila do Zjednotenej strany ( Nemzeti Egység Pártja ), ktorá sa v roku 1939 stala Stranou maďarského životného života ( Magyar Élet Pártja) a zanikla v roku 1940.
Exilová vláda O jeho vzniku sa rokovalo od roku 1943. Založený bol na moskovských rokovaniach v marci 1945 pri rokovaniach o Košickom vládnom programe. Už vtedy sa ukázalo, že sa exilová vláda prezidenta Beneša nepresadí, no Beneš samotný s utvorením Národného frontu súhlasil. Od začiatku mala v Národnom fronte rozhodujúci vplyv Komunistická strana Česko-Slovenska, ktorá ho využila na zjednodušenie prevzatia moci. Svoju moc definitívne posilnila 4.-5. apríla 1945, keď sa presadila voči londýnskemu Dočasnému štátnemu zriadeniu a bol vyhlásený Košický vládny program. Predsedom vlády Národného frontu bol Zdeněk Fierlinger (sociálny demokrat, no veľmi blízky komunistom) od 5. apríla 1945 do 6. novembra 1945, keď bola nahradená druhou Fierlingerovou vládou.
Volebné obdobie 1925 - 1929 Po vnútrostraníckej kríze, z ktorej vyšlo víťazne silne opozičné krídlo G. Szüllőa, išla strana do volieb v roku 1925 samostatne. Na Slovensku sústredila 4 mandáty v poslaneckej snemovni a 2 mandáty v senáte. Poslancami sa stali Miklós Fedor, Lipót Gregorovits, János Jabloniczky a Géza Szüllő. V snemovni si vytvorili vlastný klub. Zvolení senátori Lajos Franciscy a Géza Grosschmid pôvodne zasadali v klube nemeckých kresťanských socialistov, no v závere roku 1926 si vytvorili vlastný klub.
Parlamentné voľby v roku 1935 Strany išli pod spoločnou kandidátkou do parlamentných volieb v roku 1935. Ich kandidáti kandidovali v 9 z 22 volebných obvodov ČSR. Autonomistický blok obdržal v celoštátnom meradle 6,86 % hlasov (564 273 voličov) a umiestnil sa na 7. mieste. V 300-člennom parlamente obsadil 22 mandátov, z toho 1 na Moravskej Ostrave, 20 na Slovensku a 1 na Podkarpatskej Rusi. V senáte zasadlo za Autonomistický blok 11 senátorov (z toho 10 za Slovensko a 1 za Podkarpatskú Rus). Najvyšší zisk dosiahlo zoskupenie na Slovensku, kde obdržalo vyše 30 % hlasov voličov a voľby s prehľadom vyhralo, no i tak išlo skôr o sklamanie, pretože predstavitelia HSĽS očakávali oveľa lepší výsledok. Kandidáti Autonomistického bloku pre voľby do poslaneckej snemovne a senátu. Zvolení poslanci za Autonomistický blok v roku 1935 Andrej Bródy (Aut. poľn. zväz), Rudolf Čavojský (HSĽS), Štefan Danihel (HSĽS), Karol Dembovský (HSĽS), Jozef Drobný (HSĽS), Pavol Florek (HSĽS), Štefan Haššík (HSĽS), Andrej Hlinka (HSĽS), František Kendra (HSĽS), Martin Longa (HSĽS), Štefan Onderčo (HSĽS), Mikuláš Pružinský (HSĽS), Martin Rázus (SNS), Karol Sidor (HSĽS), Jozef Sivák (HSĽS), Koloman Slušný (HSĽS), Martin Sokol (HSĽS), Štefan Suroviak (HSĽS), Anton Šalát (HSĽS), Jozef Tiso (HSĽS), Teodor Turček (HSĽS) a Leon Wolf (Poľská strana). Zvolení senátori za Autonomistický blok v roku 1935 Jozef Buday (HSĽS), Július Földessy (Aut. poľn. zväz), Gejza Fritz (HSĽS), Anton Hancko (HSĽS), Ondrej Janček (HSĽS), Karol Krčméry (HSĽS), Ľudovít Labaj (HSĽS), Karol Mederly (HSĽS), Anton Pázmán (HSĽS), Štefan Polyák (HSĽS) a Viktor Ravasz (HSĽS). Po smrti senátora Ľudovíta Labaja v roku 1937 nastúpil do senátu Ján Juriga (HSĽS).
Výsledky Voľby prebiehali súčasne aj do dvoch komôr federálneho parlamentu ČSFR. Vo voľbách do SNR prešlo zvýšeným päťpercentným kvórom len 5 politických subjektov, čo predstavuje najnižší počet v histórii Slovenska. Z tohto vyplynul aj veľký počet prepadnutých hlasov, až 23,8 % (733 511) zo všetkých platných hlasov. Následne bolo schopné väčšinu v parlamente získať a vládnu koalíciu, ktorá vyústila do druhej vlády Vladimíra Mečiara, zostaviť víťazné hnutie HZDS spolu so Slovenskou národnou stranou. Politická strana Počethlasov Pomerk počtuplatnýchhlasov Početkresiel Pomerv parlamente Hnutie za demokratické Slovensko (HZDS) 1 148 625 37,26 % 74 49,33 % Strana demokratickej ľavice (SDĽ) 453 203 14,70 % 29 19,33 % Kresťanskodemokratické hnutie (KDH) 273 945 8,89 % 18 12,00 % Slovenská národná strana (SNS) 244 527 7,93 % 15 10,00 % Koalícia Maďarské kresťanskodemokratické hnutie, Együttélés – Spolužitie – Wspólnota – Soužití (MKM – EGY) 228 885 7,42 % 14 9,33 % Občianska demokratická únia (ODÚ) 124 503 4,04 % 0 0 % Sociálnodemokratická strana na Slovensku (SDSS) 123 426 4,00 % 0 0 % Koalícia Demokratická strana – Občianska demokratická strana (DS – ODS) 102 058 3,31 % 0 0 % Slovenské kresťansko-demokratické hnutie (SKDH) 94 162 3,05 % 0 0 % Magyar Polgári Párt – Maďarská občianska strana (MPP – MOS) 70 689 2,29 % 0 0 % Strana zelených na Slovensku (SZS) 66 010 2,14 % 0 0 % Strana zelených (SZ) 33 372 1,08 % 0 0 % Strana práce a istoty (SPI) 29 818 0,97 % 0 0 % Komunistická strana Slovenska ´91 (KSS) 23 349 0,76 % 0 0 % Rómska občianska iniciatíva (ROI) 18 343 0,60 % 0 0 % Združenie pre republiku – Republikánska strana Česko-Slovenska (ZPR – RSČ) 10 069 0,33 % 0 0 % Strana slobody – Strana národného zjednotenia (SSL – SNZ) 9 414 0,31 % 0 0 % Slovenská ľudová strana (SĽS) 9 129 0,30 % 0 0 % Hnutie za oslobodenie Slovenska (HZOS) 7 169 0,23 % 0 0 % Hnutie za samosprávnu demokraciu – Spoločnosť pre Moravu a Sliezsko (HSD – SMS) 3 986 0,13 % 0 0 % Hnutie za sociálnu spravodlivosť (HSS) 3 411 0,11 % 0 0 % Národní liberáli (NALI) 2 500 0,08 % 0 0 % Hnutie za slobodu prejavu – Slovenská republikánska únia (HZSP – SRÚ) 2 103 0,07 % 0 0 %
Volebné výsledky na Slovensku Voľby Počet hlasov Počet hlasov % Počet mandátov Umiestnenie Poznámka Parlamentné voľby 1920 235 389 17,55 % 3. miesto koalícia s Československou stranou lidovou, zisk 12 z 57 slovenských poslancov a 6 z 28 senátorov Obecné voľby 1923 341 000 ? ? 2. miesto oficiálne výsledky neboli zverejnené Župné voľby 1923 401 tisíc 30,03% 1. miesto zisk 67 z 193 župných mandátov Parlamentné voľby 1925 474 017 34,31 % 1. miesto kandidatúra samostatne ako HSĽS na odlíšenie sa od ČSL, zisk 23 z 57 slovenských poslancov a 12 z 28 senátorov Obecné voľby 1927 182 726 22,82 ? miesto Krajinské voľby 1928 325 830 24,82 % 1. miesto zisk 9 z 36 volených poslancov krajinského zastupiteľstva + 6 poslancov (nominantov strany) menovaných ústrednou vládou na návrh krajinského prezidenta Okresné voľby 1928 ? 29,10 305/1048 miesto zisk 305 mandátov spomedzi 1048 mandátov rozdelených v 77 okresoch Parlamentné voľby 1929 425 051 28,26 % 1. miesto strana kandidovala samostatne ako HSĽS, získala 18 z 54 poslancov za Slovensko (za HSĽS sa stal poslancom aj A. Čuřík, ktorý za ňu kandidoval na území Moravskej krajiny) a 9 z 31 senátorov Parlamentné voľby 1935 489 631 30,12 % 1. miesto koalícia Autonomistický blok (spolu s SNS na Slovensku, Poľskou stranou v Československu a s podkarpatským Autonómnym poľnohospodárskym zväzom (AZS) - koalícia spolu získala 22 poslaneckých kresiel, z toho 20 na Slovensku (19 za HSĽS a 1 za SNS) z 58 poslaneckých mandátov zo Slovenska). a 11 kresiel v senáte (z toho 10 na Slovensku a 1 na Podkarpatskej Rusi) Spolu v ČSR získala 564 273 hlasov. Krajinské voľby 1935 430 880 28,52 % 11/36 1. miesto zisk 11 z 36 volených poslancov krajinského zastupiteľstva + 5 poslancov (nominantov strany) menovaných ústrednou vládou na návrh krajinského prezidenta Obecné voľby 1938 ? 26,90 % ? ? celkové výsledky neboli publikované, voľby sa nekonali v obciach, kde kandidátku predložil len jeden politický subjekt (napr. v prípade HSĽS išlo o približne 700 takýchto obcí na území Slovenska), z obcí, kde sa voľby konali, získala HSĽS podľa I. Dérera 26,90 % Snemové voľby 1938 1 263 678 97,50 % 1. miesto hlasovať sa mohlo len za jednu kandidátnu listinu HSĽS - SSNJ, kde boli zastúpení aj niektorí politici bývalých československých strán (republikánskej, lidovej, národnosocialistickej, živnostenskej alebo aj SNS) - zo 63 zvolených poslancov bolo 47 (takmer 75 %) pôvodných členov HSĽS, 4 z RSPMĽ a po 1 až 2 z ďalších strán nútene zlúčených s HSĽS.
Národné vlády národného porozumenia Okrem federálnej vlády národného porozumenia existovali aj dve národné, v Česku - vedená Petrom Pithartom a na Slovensku - vedená Milanom Čičom.
Historický kontext  Politická situácia pred vymenovaním vlády Vyhlásenie všeobecnej mobilizácie Prijatie mníchovskej dohody Rokovania o slovenských autonomistických požiadavkách a pád vlády
Dopady volieb Voľby priniesli zásadnú zmenu rozloženia politických síl. Celoštátnym víťazom volieb sa stala agrárna strana. Tesne za ňou sa umiestnili komunisti, pre ktorých išlo o prvé celoštátne voľby. Obrovský prepad zaznamenala sociálna demokracia, ktorá z prvého miesta v roku 1920 klesla na 4. miesto. Na území Slovenska suverénnym spôsobom zvíťazila HSĽS.
Pozri aj Strana slovenskej obrody
Volebná kampaň Hlavnou témou predčasných volieb bolo politické usporiadanie spoločného česko-slovenského štátu. Pohľady politických strán na budúcnosť Slovenska v Česko-Slovensku sa líšili. Otvorene za nezávislosť Slovenska vystupovali SNS, SKDH a NALI. Za vytvorenie skutočnej federácie (do rôznej miery, od vlastnej medzinárodno-právnej subjektivity oboch republík po rovnoprávnosť a zvrchovanosť), resp. rovnoprávne usporiadanie vzťahov, sa vyslovili HZDS, SDĽ, koalícia MKDH-Spolužitie-MĽS, SZ, KDH, ODÚ, SZS, SDSS, KSS91, koalícia DS-ODS a MOS. HZDS, SKDH a SNS požadovalo prijatie Ústavy SR, HZDS a SKDH deklarovali, že vyhlásia zvrchovanosť SR. Podľa prieskumu verejnej mienky z jari 1992 bola jasná väčšina obyvateľov ČSFR z oboch častí Česko-Slovenska proti rozdeleniu federácie. V ekonomickej oblasti SDĽ kritizovala nárast nezamestnanosti v krajine po roku 1989 a plánovala do odborných oblastí dosádzať odborníkov. Koalícia DS-ODS chcela pokračovať v premene plánovaného hospodárstva na trhové hospodárstvo, založené na slobode jednotlivca. SDSS volala po štáte nie mocensky, ale sociálne silnom. Výsledky volieb na úrovni obcí - obce vyfarbené podľa najúspešnejšej strany v každej z nich.
Pozri aj  Memorandum národa slovenského (1861) Uhorská revolúcia Vývoj na Slovensku (1848/49) Slovenské povstanie (1848/49) Martinská deklarácia (30. októbra 1918)
Pozri aj  slovenské autonomistické hnutie, hnutie za autonómiu Slovenska v rámci Česko-Slovenska v rokoch 19181938 Slovenské národné povstanie (1944) pomlčková vojna, spor o podobu názvu Česko-Slovenska v roku 1990
Vznik dnešnej Slovenskej republiky Vlajka Slovenskej republiky, uprostred štátny znak SR 1. januára 1993 vzniklo samostatné Slovensko, jeden z nástupníckych štátov Česko-Slovenska. Prvým prezidentom Slovenskej republiky sa stal Michal Kováč a predsedom vlády zostal Vladimír Mečiar. Vládu vytvorenú po parlamentných voľbách roku 1994, kedy sa premiérom opäť stal Mečiar, však charakterizovali autoritatívne spôsoby a nacionalistická rétorika. Najmä v rokoch 19941998 sa Slovensko na čele s Vladimírom Mečiarom dostávalo do čoraz hlbšej medzinárodno-politickej izolácie, z ktorej sa krajinu podarilo vyviesť až po parlamentných voľbách v roku 1998, keď sa k moci dostala dovtedajšia opozícia vedená kresťanským demokratom Mikulášom Dzurindom. Integrácia Slovenskej republiky do Európskej únie Slovensku sa v nasledujúcich rokoch podarilo dobehnúť politický vývoj v okolitých krajinách a od 29. marca 2004 sa Slovensko stalo členom NATO a od 1. mája 2004 členom Európskej únie spolu s Českom a ďalšími postkomunistickými krajinami Európy. Parlamentné voľby v roku 2006 ukončili osemročné obdobie pravicovej vlády, počas ktorého krajinu viedol Mikuláš Dzurinda a 4. júla 2006 sa predsedom vlády stal sociálny demokrat Robert Fico. Orientácia štátu sa postupne menila na sociálne demokratickú. Kontinuita ekonomického vývoja umožnila, aby sa Slovensko stalo 16. členom eurozóny a od 1. januára 2009 prijalo euro ako svoju domácu menu a hladko uskutočnilo výmenu domácej meny platnej od 8. 2. 1993 (Slovenská koruna) v celej ekonomike. 21. december 2007, dátum, keď sa Slovensko spolu susednými štátmi s výnimkou Ukrajiny stalo členmi Schengenskej zmluvy o bezhraničnom pohybe občanov v rámci Európskej únie (Schengenský priestor).
Ďalší významní členovia  Matúš Dula Milan Hodža Anton Štefánek Jozef Lettrich Viliam Pauliny Ján Duchaj Ján Ivák Jozef Bránecký František Chvalkovský Pavel Blaho (1867) Ľudovít Medvecký Kandidátka agrárnej strany na Slovensku pre parlamentné voľby v roku 1935
História Slováci boli až do roku 1918 národnostnou menšinou v Uhorsku a od Rakúsko-uhorského vyrovnania v roku 1867 čelili silnej národnostnej asimilácii. Vznikom československej republiky sa situácia radikálne zmenila. Slováci sa stali štátotvorným národom a zvyšné národnosti menšinou. Po prvýkrát museli Slováci definovať vlastnú národnostnú politiku v školstve. Maďarské školy boli sčasti zrušené, alebo bol ich vyučovací jazyk zmenený na slovenský. Prvý zákon, ktorý sa zaoberal vzdelávaním menšín v ich materinskom jazyku, prijalo pražské Národné zhromaždenie 3. apríla 1919. Zákon však na území Slovenska nikdy nenadobudol platnosť. O zachovaní maďarských škôl rozhodoval Referát školstva a národnej osvety Ministerstva s plnou mocou pre správnu Slovenska. Po druhej svetovej vojne československá vláda v súlade s Košickým vládnym programom presadila zavretie všetkých maďarských a nemeckých škôl bez výnimky. Zmena nastala až v roku 1948. Všetky školy boli zoštátnené a bol zavedený jednotný školský systém. Na Slovensku bol vyučovacím jazykom slovenský jazyk a výnimku mohla udeliť len vláda. Zriaďovanie škôl s iným vyučovacím jazykom nebolo ani povolené ani zakázané. Existenciu národnostných škôl až do roku 1960 negarantoval žiadny zákon. Nová Ústava, prijatá v roku 1960, po prvý raz od vojny stanovila, že deti maďarskej, ukrajinskej a poľskej národnosti mali právo na vyučovanie v materinskom jazyku, ktoré im mal zabezpečiť štát. Začiatkom 90. rokoch sa začalo výraznejšie aktivizovať rusínske hnutie, ktoré si za svoj cieľ stanovilo obnovu rusínskeho národnostného školstva. To sa im napokon podarilo presadiť a 27. januára 1995 bola slávnostne v Bratislave deklarovaná kodifikácia rusínskeho jazyka. Rómsky jazyk bol štandardizovaný v roku 2008, ale v praxi sa dodnes ako vyučovací jazyk neuplatnil. Rómska menšina nie je natoľko emancipovaná, aby presadzovala svoje národnostné práva dôkladnejšie.
Autonómia Slovenska môže byť: štátoprávne usporiadanie Slovenska v rámci Česko-Slovensku od 6. októbra 1938 do vyhlásenia Slovenského štátu 14. marca 1939, pozri pod Slovenská krajina (1938 – 1939) politické hnutie presadzujúce autonómne usporiadanie Slovenska v medzivojnovom Česko-Slovensku, synonymum: slovenský autonomizmus, pozri slovenské autonomistické hnutie
Slovenskí národní buditelia Počas formovania moderného slovenského národa rolu národných buditeľov postupne plnili predstavitelia bernolákovskej, kollárovsko-hamuljakovskej, štúrovskej generácie, generácie tzv. matičného obdobia a obdobia zvýšeného maďarizačného útlaku po rakúsko-uhorskom vyrovnaní (1867). Ich činnosť zahŕňala sféru politickú (napr. Žiadosti slovenského národa, Memorandum národa slovenského), kultúrno-umeleckú, vedecko-výskumnú (najmä jazykovednú a historickú), sociálnu (napr. boj proti alkoholizmu cez spolky striezlivosti) a počas slovenského povstania (18481849) aj vojenskú oblasť (dobrovoľnícke výpravy) Vyvrcholením snahy národných buditeľov bolo vytvorenie spoločného štátu s kultúrne a etnicky blízkym českým národom v októbri 1918 (vznik Česko-Slovenska), v ktorom získali Slováci možnosť slobodného (kultúrneho, umeleckého a pod.) rozvoja aj podielu na politickom živote.
ús Ústava Slovenskej republiky (1992) · Ústavná listina Československej republiky · Ústavný zákon o autonómii Slovenskej krajiny · Ústredný výbor Komunistickej strany Slovenska
Slovenské autonomistické hnutie alebo slovenský autonomizmus bolo autonomistické hnutie v medzivojnovom období v ČSR, ktorého hlavnou predstaviteľkou bola HSĽS. Hlavnými predstaviteľmi boli Andrej Hlinka, Jozef Tiso, Alexander Mach, Vojtech Tuka. Návrhy na vytvorenie slovenskej autonómie boli predložené parlamentu v rokoch 1919 (SNS) ako aj 1921, 1922, 1930 a 1938 (HSĽS). Snahou bola zmena centralistického systému organizácie štátu v prospech väčších právomocí pre Slovensko. Istým ústupkom od štátneho centralizmu bolo zavedenie krajinského zriadenia v júli 1927, ktoré do platnosti vstúpilo v roku 1928. Slovensko sa tak stalo samostatnou administratívnou "krajinou", na ktorej čele stál krajinský prezident a celoslovenský krajinský úrad. Podstata centralistického usporiadania sa tým však výrazne nezmenila. Hnutie dosiahlo svoj cieľ, t. j. zavedenie slovenskej autonómie, až po mníchovskom diktáte. Na schôdzke predstaviteľov slovenských politických strán v Žiline 5. a 6. októbra 1938 HSĽS predložila občianskym stranám svoj návrh autonómie. Tie ho prijali a pražská vláda návrh tiež akceptovala. 7. októbra vymenovala krajinskú autonómnu vládu, na ktorej čele stál Jozef Tiso (druhá česko-slovenská republika).
Pozri aj  Slovenské povstanie Autonómne Slovensko Uhorská revolúcia
Voľby do Snemu Slovenskej krajiny v roku 1938 sa uskutočnili 18. decembra 1938. Išlo o jediné voľby do Snemu slovenskej krajiny uskutočnené medzi získaním autonómie Slovenska a rozbitím Česko-Slovenska. Voľby boli realizované nedemokratickým spôsobom a boli súčasťou budovania režimu jednej politickej strany (Hlinkovej slovenskej ľudovej strany - Strany slovenskej národnej jednoty).
Počas tejto jeho vlády bol 31. augusta 1995 unesený syn slovenského prezidenta Michal Kováč ml. do rakúskeho Hainburgu a medzi hlavných podozrivých sa dostala slovenská tajná služba SIS. Spojka korunného svedka únosu Róbert Remiáš následne v apríli 1996 zhorel pri výbuchu auta v Karlovej Vsi. Páchateľov únosu a súvisiacej vraždy Remiáša (ak by boli obviňovaní ľudia spájaní s únosom) Mečiar v roku 1998 amnestoval. Tiež došlo k protiústavnému odvolaniu poslanca Františka Gauliedera (1996) a zmareniu referenda o vstupe do NATO a priamej voľbe prezidenta (1997). Slovensko sa začalo pomaly dostávať do medzinárodnej izolácie a nepočítalo sa s jeho prijatím do Európskej Únie ani do NATO.
Ing. Michal Kováč ( 5. december 1961, Bratislava), označovaný často ako Michal Kováč mladší , je slovenský podnikateľ, politik a diplomat, syn bývalého prezidenta Slovenskej republiky Michala Kováča. V minulosti pôsobil ako poslanec v Snemovni národov FZ ČSFR za HZDS. V 90. rokoch 20. storočia pôsobil ako podnikateľ, bol vyšetrovaný v rámci kauzy Technopol. V roku 1995 bol násilne zavlečený do Rakúska. Neskôr pôsobil na Ministerstve zahraničných vecí a európskych záležitostí SR. Od roku 2019 pôsobí ako slovenský veľvyslanec v Spojených arabských emirátoch.
Pozri aj  Inaugurácia Michala Kováča
Kauza a jej súvis so synom slovenského prezidenta (1994) V roku 1992 bol Michal Kováč mladší spolumajiteľom firmy Sycko , ktorá nemala žiadne obchodné vzťahy s Technopolom ani s firmou Introcommerce. Jeho otec Michal Kováč starší bol v tom čase poslancom Federálneho zhromaždenia za Hnutie za demokratické Slovensko. Vo februári 1993 ho zvolili za prezidenta Slovenskej republiky. V novembri 1994 rozšíril Peter Krylov svoju výpoveď v tom zmysle, že na podvode sa spolupodielal aj Michal Kováč mladší. 11. novembra 1994 vydal Interpol medzinárodný zatykač na Michala Kováča ml. (a na Mariána Kočnera a Martina Syč-Milého) v súvislosti s touto kauzou. Peter Krylov bol v decembri 1994 odsúdený na 5 rokov a 8 mesiacov s právoplatnosťou od 5. januára 1995. Šlo o súhrnný trest za viaceré podvody, nielen za podvod voči Technopolu.
V médiách V roku 1995 o ňom nakrútili dokumentárny film Jeden deň prezidenta /Michal Kováč/ . Film vyrobila STV Bratislava, scenáristom bol Vladimír Štefko a réžisérom Fedor Bartko. Po zvolení Michala Kováča za prezidenta SR vydala Slovenská pošta v novembri 1993 dve známky s jeho podobizňou – v hodnote 2 a 3 slovenských korún.
Udalosti  Apríl 29. apríl – v Bratislave-Karlovej Vsi bol zavraždený Róbert Remiáš, bývalý policajt a sprostredkovateľ medzi médiami a Oskarom Fegyveresom, svedkom zavlečenia Michala Kováča ml. (vražda je dodnes neobjasnená, z činu je podozrievaná Slovenská informačná služba pod vedením Ivana Lexu, ktorá tak mala konať na popud vtedajšieho premiéra Vladimíra Mečiara) August 31. august – na Slovensku začala vysielať TV Markíza September 30. september – po vyše trojročnej rekonštrukcii prezident Michal Kováč prevzal symbolický kľúč od Grassalkovičovho paláca. December 4. december – poslanec Národnej rady Slovenskej republiky František Gaulieder (HZDS) bol protiústavne zbavený poslaneckého mandátu
Udalosti  August 31. august – syn prezidenta Michala Kováča bol unesený do rakúskeho Hainburgu. Z činu je podozrievaná Slovenská informačná služba pod vedením vtedajšieho riaditeľa Ivana Lexu Október (neznámy dátum) – spoločnosť McDonald’s otvorila svoju prvú reštauráciu na Slovensku v Banskej Bystrici
Stručný vývoj kauzy Technopol po zavlečení V marci 1996 sa Kováč ml. podrobil výsluchu v kauze Technopol (Technopol verzus firma Protrend, ktorá patrila Mariánovi K.) pretože ešte v decembri 1995 ho major Valenčík obvinil z navádzania na spáchanie trestného činu podvodu. 26. júna 1996 bol Michalovi Kováčovi ml. na slovensko-rakúskom hraničnom priechode odobratý pas, čím mu bolo zabránené dobrovoľne sa vydať do rúk nemeckých orgánov . 12. decembra 1997 prezident Kováč udelil šiestim aktérom kauzy Technopol milosť. Okrem jeho syna boli medzi nimi Martin Syč-Milý, Marián Kočner, Peter Krylov, Rudolf van der Werff a L. Rosenbergerová. 4. februára 1998 bol Michal Kováč ml. na základe medzinárodného zatykača zadržaný českou políciou na hraničnom priechode, keď chcel vycestovať do Nemecka, aby mohol v kauze vypovedať pred nemeckými trestnými orgánmi. 12. februára 1998 sa začal na Krajinskom súde v Mníchove súdny proces v podvodu voči firme Technopol s Rudolfom van der Werffom . V ten istý deň bol Michal Kováč ml. českými úradmi vydaný nemeckým úradom . 3. marca 1998 rozhodol Vrchný krajinský súd v Mníchove o prepustení Michala Kováča ml. na slobodu na kauciu 150 000 mariek . 3. marca 1998, deň po skončení funkčného obdobia Kováča, vtedajší premiér Mečiar a prvý deň zastupujúci prezident vydal tzv. Mečiarove amnestie vzťahujúce sa aj na trestné činy spáchané v súvislosti s oznámením o zavlečení. Nariadil, aby sa nezačínalo, a ak sa začalo, aby sa zastavilo trestné konanie pre podozrenie z týchto trestných činov. 22. decembra 1998, slovenské ministerstvo zahraničných vecí sa verejne ospravedlnilo Michalovi Kováčovi ml. za svoju nečinnosť pri jeho zavlečení do Rakúska . 23. februára 2000 Krajinský súd v Mníchove rozhodol s konečnou platnosťou zastaviť konanie voči Kováčovi ml. vo veci podvodu voči firme Technopol a.s. Súd dospel k názoru, že sa nedá očakávať Kováčovo odsúdenie. Jediným dôkazom voči nemu bola len výpoveď Petra Krylova. " Rozhodnutie bolo právoplatné a nedá sa voči nemu odvolať " uviedol pre denník SME jeho právny zástupca Ján Havlát .
Pozri aj  Michal Kovács Zavlečenie Michala Kováča ml. Kategória:Rozlišovacie stránky – Osobnosti
Poznámky  Michal Kováč sa vzdal kandidatúry v prospech Rudolfa Schustera, ale na hlasovacom lístku už zostal
Únos (31. augusta 1995 a nasledovné dni)  Podľa Serbínovej obžaloby Mgr. Michal Hrbáček ako príslušník SIS na základe pokynu riaditeľa SIS obv. Ing. Ivana Lexu v presne nezistených dňoch mesiaca augusta, a následne plnil úlohy koordinátora medzi organizátormi zavlečenia a členmi tejto skupiny. 31. augusta 1995 vykonával príslušník SIS Dušan H. službu v sledovacom vozidle typu Mercedes 208 D, ŠPZ BHH 42 – 59, ktorý bol zaparkovaný pred domom M. Kováča ml. vo Svätom Jure už niekoľko dní. Ďalší príslušníci sledovačky SIS nasadení do akcie boli rozmiestnení v osobných motorových vozidlách v lokalite obce Svätý Jur. Išlo o Dušana R. s vozidlom Hyundai Lantra červenej farby, v ktorom sedel aj Oskar Fegyveres, ďalej o Jiřího N. vo Forde Mondeo modrej farby, Igora M. v BMW 320 bordovej farby, Petra S. s Toyotou Camry zelenej farby a Róberta P. v Honde Accord modrej farby. Činnosť sledovačov priamo riadil vedúci útvaru sledovania Róbert B. v Mazde 626 striebornej farby. Operatívne riadenie akcie, t.j. únos a zavlečenie koordinoval riaditeľ 2. sekcie SIS Jaroslav S. Priebeh akcie kontroloval riaditeľ SIS I. Lexa. 31. augusta 1995 Ôsmi muži zablokovali a zastavili Mercedes 190 D Michala Kováča neďaleko Svätého Jura pri Bratislave. Členovia posádok áut ho vyvliekli z auta a ohrozovali ho pištoľou. Potom mu nasadili na hlavu masku (vrece), dali mu elektrické šoky a násilím doňho vliali fľašu whisky. Podľa policajného vyšetrovania dôstojník SIS Ján Takáč 31. augusta 1995 popoludní cestoval do Hainburgu. Telefonicky (a anonymne) okolo 17. hodiny oznámil rakúskej polícii, že pred hainburskou policajnou stanicou v zaparkovanom Mercedese sa nachádza človek, na ktorého je vydaný medzinárodný zatykač. Išlo o uneseného, zbitého a do bezvedomia opitého Michala Kováča mladšieho na zadnom sedadle. Rakúski policajti ho najprv previezli do nemocnice (Krankenhaus Hainburg). Okolo 19. hodiny mu dovolili zavolať otca, prezidenta, ktorý však bol na východnom Slovensku. Aj s manželkou Emíliou sa dostavil do Hainburgu okolo polnoci. Sudca im však nedovolil vziať syna na Slovensko. Po kriminalistickom preskúmaní prezidentov šofér odviezol na Slovensko len Kováčov Mercedes 190 D. 1. septembra 1995 – Michal Kováč ml. bol prevezený do vyšetrovacej väzby vo Viedni (Landesgericht Wien). 2. septembra 1995 – Prezident SR Kováč požiadal ministra zahraničných vecí SR Juraja Schenka, aby požiadal Rakúsko o vydanie jeho syna. 4. septembra 1995 sa situáciou zaoberala vláda. Pred rokovaním mal premiér Mečiar niekoľkohodinový rozhovor s ministrom vnútra Ľudovítom Hudekom. 5. septembra 1995 – Premiér Mečiar oznámil, že zo strany vlády nie sú právne dôvody na to, aby žiadali rakúske orgány o vydanie Michala Kováča ml.
Úmrtie Dňa 26. decembra 1996 Patricia Ramseyová (matka JonBenét) informovala políciu že v dome našla list, v ktorom bolo písané že ich dcéra je unesená a únosca vyžaduje výkupné vo výške 118 tisíc dolárov. Ramseyovci následne prehľadali dom a našli v suteréne mŕtvolu JonBenét. Podľa forenznej správy mala JonBenét zlomenú lebku a bola zaškrtená. Je tiež možné, že bola sexuálne zneužitá, pretože na spodnom prádle JonBenét sa objavili stopy krvi neznámej osoby. Ohľadom jej vraždy je mnoho nejasností ako napríklad kto ju zavraždil a odvliekol jej telo do pivnice? Ako sa vrah dostal do domu, keď polícia nenašla žiadne stopy po násilnom vniknutí? A mnoho ďalších.
Vražda Zahynul 29. apríla 1996 okolo 22:15 po výbuchu automobilu značky BMW, na križovatke ulíc Karloveská, Botanická a Devínska cesta, na následky šoku, nadmerného pôsobenia účinkov ohňa a vysokej teploty. Vyšetrovanie preukázalo, že príčinou výbuchu automobilu na kombinovaný benzínový aj plynový pohon bolo asi 150 až 200 g výbušniny. Bol pochovaný 13. júla 1996. Jeho vražda ostala dodnes nevyšetrená a páchatelia nepotrestaní. Jeho vražda je zločin so silným politickým pozadím z obdobia III. vlády V. Mečiara. Do r. 2018 nemala nepochybne identifikovaných a právoplatne usvedčených páchateľov. Podľa hypotéz kriminálnych expertov, zúčastnených vyšetrovateľov a právnikov súvisela s vyšetrovaním únosu prezidentovho syna M. Kováča, ml., jej vyšetrovanie však bolo vedené ako osobitná nesúvisiaca kauza. Vysokí funkcionári Ministerstva vnútra SR a vládna propaganda sa dlho pokúšali udalosť (teda samotný výbuch auta a jeho následnú smrť) vykladať ako následok "samovznietenia" vozidla, nezastavili sa ani pred očierňovaním obete. Už v r. 1996 polícia zaistila nepochybný dôkaz o existencii nástražného výbušného systému a z vraždy obvinila dvoch príslušníkov podsvetia a v r. 1998 aj vtedajšieho riaditeľa SIS I. Lexu ako údajného objednávateľa zločinu. V r. 2006 bolo trestné stíhanie obvinených, vrátane Lexu, zastavené Špeciálnou prokuratúrou SR. Vyšetrovanie bolo vo februári 2016 znovu obnovené na základe "nových poznatkov" polície a prokuratúry.
Vyšetrovanie Začalo sa vyšetrovanie pre zabitie z nedbanlivosti a porušenie protipožiarnych predpisov. Zistilo sa, že nebol funkčný požiarny alarm. V rámci vyšetrovania zadržali 5 ľudí.
Únoscovia Hlavnou osobou únosu letu 93 bol Ziad Jarrah, ktorý sa po prevzatí kontroly nad lietadlom ujal pilotovania. Narodil sa v bohatej libanonskej rodine a bol vychovávaný v sekulárnom duchu. Chcel sa stať pilotom a v roku 1996 sa presťahoval do Nemecka, kde začal študovať nemecký jazyk na Univerzite v Greifswalde. O rok neskôr sa presťahoval do Hamburgu, kde začal študovať Aerokozmické technológie na Hamburskej univerzite aplikovaných vied. Počas pobytu v Hamburgu sa postupne stával silne veriacim a začal sa stýkať s radikálnou hamburskou bunkou. V januári 2000 odcestoval do Afganistanu, kde sa stretol s vodcom al-Kájdy Usámom bin Ládinom. Späť do Hamburgu sa vrátil počas januára a vo februári oznámil, že mu ukradli pas. Americká ambasáda v Berlíne mu v máji vystavila turistické vízum. V júni 2000 presídlil Jarrah na Floridu, kde začal navštevovať kurzy lietania. Jeho rodina krátko po útokoch vyhlásila, že bol nevinným pasažierom. Traja ďalší únoscovia boli pripravovaní k násilnému vpádu do kokpitu a premožení posádky. Prvý z nich, Ahmed al-Nami, pristál na turistické vízum na Miami na Floride 28. mája 2001 spolu s únoscami letu United Airlines 175 Hamza al-Ghamdim a Mohand al-Shehrim. Druhý únosca, Ahmed al-Haznawi, pristál na Miami 8. júna 2001 spolu s únoscom letu American Airlines 11 Wail al-Sherim. Tretí únosca, Saeed al-Ghamdi, pristál v Orlande na Floride 27. jún 2001 spolu s únoscom letu 175 Fayez Banihammadem. Všetci traja únoscovia do Spojených štátov prileteli z Dubaja.
Motív činu Poloha mesta Lockerbie na mape Škótska Atentát mal byť odplatou Líbye za bombardovanie jej územia. V dňoch 15. a 16. apríla roku 1986 spustila americká armáda sériu útokov lietadiel z britských vojenských základní na líbyjské mestá Tripolis a Benghazi, ako odvetu za atentát líbyjských služieb vo vtedajšom Západnom Berlíne na bar, kde boli vtedy americkí vojaci, z ktorých boli traja zabití a 230 zranených. Túto operáciu objednal Kaddáfí ako odpoveď za potopenie dvoch líbyjských lodí americkou armádou v Siderském zálive severne od Líbye. Počas bombardovania bola zabitá aj jeho adoptívna dcéra Hanna Gaddafi. Takto znejú oficiálne správy o motíve, ale existujú aj iné teórie a iní atentátnici, ako napríklad spojitosť výbuchu so štyrmi pasažiermi v podobe agentov CIA, údajne prevážajúci väčšie množstvo heroínu a peňazí. Spočiatku jedna z hlavných vyšetrovacích verzií a dodnes pomerne často uvádzaný motív, mala byť odveta arabských radikálov, popri Iráne, za zostrelenie dopravného lietadla Airbus A300 s 290 ľuďmi na palube, let Iran Air 655, uskutočnené americkou armádou o šesť mesiacov skôr. Jeden z najväčších teroristov Abu Nidal mal podľa inej teórie byť mozgom atentátu. Podľa teórie Joe Viallsa spôsobili detonáciu rádiové vlny a ďalšie.
Únos lietadla do NSR dňa 8. júna 1972 bol únos lietadla typu L-410A Turbolet na pravidelnej linke Mariánské Lázně – Praha - Bratislava - Lučenec spoločnosti SLOV-AIR, prevadzkované letiskom Lučenec - Boĺkovce , počas ktorého bol zavraždený kapitán lietadla Ján Mičica a druhý pilot bol donútený pristáť vo Weidene v NSR. Hlavný organizátor a vrah Lubomír Adamica sa 14. januára 1973 obesil vo väzbe, ostatní únoscovia boli v decembri 1973 nemeckým súdom odsúdení na 3 až 7 rokov väzenia. Motívom únosu bola emigrácia do Nemeckej spolkovej republiky. Komunistická propaganda únos účelovo využila v seriáli 30 případů majora Zemana a skupina Olympic ho ospievala v skladbe Únos .
Arcivojvoda Leopold V. bol passauský a štrasburgský biskup a zároveň tirolský miestodržiteľ. Bojoval proti švajčiarskemu sprísaženstvu a Švédom. Menovaným biskupom sa stal v 12 rokoch a nebol nikdy vysvätený na kňaza ani na biskupa.
František Gaulieder ( 18. január 1951† 25. marec 2017) bol slovenský politik, zakladajúci člen Hnutia za demokratické Slovensko (HZDS), poslanec Národnej rady SR (NR SR) za HZDS, ktorého po tom, čo vystúpil z poslaneckého klubu HZDS a stal sa tak nezávislým poslancom, HZDS vylúčilo zo strany a bol zbavený 4. decembra 1996 poslaneckého mandátu. Za zrušenie jeho mandátu hlasovali členovia Mandátneho a imunitného výboru (MIV) ako aj plénum Národnej Rady na základe Gauliederom podpísaného listu, v ktorom sa vzdáva poslaneckého mandátu aj napriek tomu, že Gaulieder sám odmietol, že sa vzdal poslaneckého mandátu. Dôvodom bolo, že kandidáti HZDS ešte pred voľbami v roku 1994 podpísali nedatovaný list, v ktorom sa vzdávali poslaneckého mandátu. Jeho vylúčenie z parlamentu označil Európsky súd pre ľudské práva za nezákonné a aj Ústavný súd potvrdil, že parlament porušil Gauliederovo ústavné právo. Pár dní po mimoriadnej schôdzi a hlasovaní o vrátení sa Gauliedera do parlamentu 1. októbra 1997 (skoro rok po tom ako mandát stratil) Európska komisia v Bruseli oznámila, že "Slovensko nespĺňa politické podmienky požadované od budúcich členov EÚ", keď ako príklad uviedla hlasovanie vo veci Gaulieder. Európsky parlament model navrhnutý Európskou komisiou na otvorenie prístupových rozhovorov so všetkými európskymi žiadateľmi okrem Slovenska. Gaulieder zomrel 25. marca 2017 za nevyjasnených okolností.
Nástup do politiky Ako cisárov oficiálny zástupca po prvý raz vystúpil na verejnosti v r. 1818 pri odhaľovaní pamätníka v Brne. František I. sa obával, že zdravotný stav najstaršieho syna bude závažnou prekážkou jeho prípadného plnohodnotného vykonávania vládnych povinností. Uvažoval o nástupníctve mladšieho syna Františka Karola, ale kancelár Metternich hájil princíp legitimity a sám Ferdinand kategoricky odmietal zriecť sa nárokov na trón. Cisár František I. ho ako následníka napokon akceptoval a od roku 1829 mu povolil zasadať v štátnej rade. O rok neskôr (28.9.) bol v prešporskom Dóme sv. Martina korunovaný uhorským kráľom. 27.2.1831 sa vo Viedni oženil so sardínskou princeznou Máriou Annou ( 19.9.1803, † 4.5.1884), ktorá mu však bola skôr ošetrovateľkou ako manželkou.
Dielo na Slovensku Významnú časť jeho prác predstavujú diela vytvorené v druhej polovici 18. storočia na Slovensku. K Maulbertschovým obdivovateľom, mecénom a objednávateľom patrili o. i. i cisársky dvor, cirkevné rehole, preláti a popredné šľachtické rody na Slovensku. K jeho prvým prácam na území Slovenska patrí obraz zakladateľov rehole trinitárov Jána z Mathy a Felixa z Valois s Najsvätejšou Trojicou na hlavnom oltári niekdajšieho trinitárskeho Kostola Najsvätejšej Trojice v Trnave. Obrázok:Primaciálny palác kaplnka.jpg|left|thumb|200px| Zázrak svätého Ladislava , 1780, freska, Kaplnka svätého Ladislava (Primaciálny palác), BratislavaPozoruhodným Maulbertschovým dielom je maliarska výzdoba kaplnky (už v rokokovom slohu) niekdajšieho erdődiovského kaštieľa v Trenčianskych Bohuslaviciach z roku 1763. V roku 1759 začal gróf Anton Erdődy so stavbou kaštieľa a priľahlého parku. Park bol unikátnym napodobením francúzskeho parku známeho zámku vo Versailles. Kaštieľ bol však v roku 1905 v dôsledku schátralosti zbúraný. Jediným jeho pozostatkom je kaplnka, ktorej výzdoba od F. A. Mulbertscha patrí k jedným z najkrajších a najimpozantnejších diel tohto umelca. Obrazy troch oltárov a klenbové fresky sú vyvrcholením umelcovej tvorby na Slovensku. K ideovo najdokonalejším patrí figurálna kompozícia Triumf katolíckej Cirkvi , personifikovanej majestátnou figúrou v pápežskom ornáte so zväzkom kľúčov v ruke nad tzv. panským oratóriom a ústredná kruhová kupola v lodi z výjavom Nanebovzatie Panny Márie doplnená v pendatívoch postavami štyroch cirkevných otcov. Na základe objednávky Maulbertsch dodal okrem freskovej výmaľby klenby i obraz hlavného oltára a obrazy dvoch bočných oltárov – svätého Františka z Assisi a svätého Antona Padovského. V neskoršom období ako jeho dielo získavalo na kvalite tak rástol aj počet ním realizovaných prác. V roku 1778 vytvoril pozoruhodný obraz na hlavnom oltári farského Kostola svätého Michala archanjela v Skalici. V roku 1780 prijal pozvanie ostrihomského arcibiskupa a prímasa Jozefa Baťána, aby maľbami dotvoril novostavbu jeho bratislavského Primaciálneho paláca. Výsledkom Maulbertschovho umeleckého pôsobenia v Bratislave je nástropná kupolová freska Zázrak svätého Ladislava v palácovej kaplnke svätého Ladislava. Freska je vizuálne rozdelená na dve sféry – pozemskú a nebeskú. V centre fresky je postava uhorského kráľa sv. Ladislava ako udiera kopijou do skaly. Po stranách je vidno vojenský tábor. Udalosť z nebies sleduje Panna Mária (ako patrónka Uhorska) s Ježiškom na rukách. Popri freskovej výmaľbe kaplnky bol F. A. Maulbertsch autorom aj alegorickej monochrómnej fresky na tympanóne palácového priečelia (freska dnes nejestvuje, v roku 1959 ju nahradila dnešná mozaika od Ernesta Zmetáka).
Pozri aj  Inaugurácia Rudolfa Schustera
Uhorský palatín V roku 1795 sa stal, po smrti svojho staršieho brata Alexandra, uhorským miestodržiteľom a o rok neskôr bol uhorským snemom zvolený za palatína. Túto funkciu zastával pol storočia až do svojej smrti. Zaslúžil sa o hospodársky a kultúrny rozvoj krajiny. V napoleonských vojnách sa trikrát stal vrchným veliteľom ozbrojeného odporu tamojšej šľachty. Roku 1840 prispel k prepusteniu opozičných vodcov Mikuláša Wesselényiho a Lajosa Kossutha.
Životopis Narodil sa v Trnave rodičom grófovi Jánovi Antonovi Františkovi Jozefovi Ignácovi Berchtoldovi a jeho manželke Žofii Alžbete Eyerl von Eyerlsberg. Gymnázium absolvoval v Trnave. Filozofiu študoval vo Viedni a teológiu v rokoch 17491752 na nemecko-uhorskom kolégiu v Ríme. Na kňaza bol vysvätený 29. júna 1753 a biskupskú vysviacku prijal v Dóme sv. Martina v Bratislave 13. októbra 1776 Pôsobil na viacerých miestach Slovenska, bol prepoštom kapituly sv. Martina v Bratislave, v roku 1776 bol vymenovaný za prvého biskupa novozriadenej banskobystrickej diecézy. Bol hlavou slobodomurárskej lóže v Banskej Bystrici. Písal náboženské práce, z ktorých viaceré zostali v rukopise. Bol menovaný za skutočného tajného radcu.
Rozvoj krajiny V roku 1802 podporil vznik uhorského národného múzea. Bol za založenie školy pre dôstojníkov, nazvanej Ludoviceum, ktorá bola uvedená do prevádzky v roku 1835. Na výstavbu Uhorskej akadémie vied venoval 10 000 zlatých. Za jeho vlády bola roku 1827 v Uhorsku vybudovaná prvá železnica a roku 1830 založená Uhorská komerčná banka. V roku 1844 založil vo vtedajšej Pešti technickú univerzitu. Na svojich alcsutských statkoch mal veľmi dobre fungujúce hospodárstvo. Na budínskom hrade nechal postaviť hrobku, do ktorej boli do roku 1944 pochovávaní členovia Jozefovskej línie Habsbursko-Lotrinskej dynastie. V roku 1869 bol v Budapešti odhalený na jeho počesť pomník v nadživotnej veľkosti, ktorý je umiestnený na tamojšom, po ňom pomenovanom námestí. Zomrel v januári roku 1847 v Budíne a pochovaný bol v Budapešti.
Život Spočiatku bol rodičmi predurčený k cirkevnej dráhe, ale napokon sa rozhodol pre vojenskú kariéru. V roku 1759 vstúpil s bratom Klementom do rakúskej (cisárskej) armády a v januári 1760 bol prvýkrát vo Viedni predstavený nielen Márii Terézii a Františkovi Štefanovi Lotrinskému, ale aj ich dcére Márii Kristíne, ktorá sa mala stať jeho manželkou. V rokoch 1760 - 1762 bojoval v sedemročnej vojne a po jej skončení bol povýšený na generála jazdectva. V decembri 1763 sa vrátil na cisársky dvor vo Viedni a v priebehu jeho pobytu sa zamiloval do arcivojvodkyne Márie Kristíny. Tá opätovala jeho city a v priebehu roku 1765 Mária Terézia súhlasila s budúcim sobášom medzi nimi (k dcére mala výnimočne blízky emocionálny vzťah, preto jej umožnila vydať sa z lásky, čo iným svojim deťom nedovolila). Koncom roku 1765 Mária Terézia menovala Alberta Kazimíra poľným maršalom a tiež miestodržiteľom v Uhorsku. Budúci manželia mali sídliť v Bratislave, hlavnom meste Uhorska. 6. apríla 1766 sa na zámku Schlosshof konala Albertova svadba s Máriou Kristínou. Svadba bola pôvodne naplánovaná na predchádzajúci rok, ale kvôli smrti Máriinho otca Františka Štefana bola odložená. Albert získal po nebohom svokrovi územie Tešínska v rakúskom Sliezsku (obe územia boli súčasťou vena jeho manželky), čím získal titul tešínskeho vojvodu. Vzhľadom na to, že bol po svadbe členom habsbursko-lotrinskej dynastie, získal tiež titul arcivojvodu. Manželstvo Alberta s Máriou Kristínou zostalo bezdetné. Mária síce krátko po svadbe porodila dcéru Kristínu, tá ale zomrela niekoľko dní po narodení. Spolu s manželkou si po smrti Máriinho brata Leopolda a jeho manželky Márie Ludoviky adoptovali ich syna Karola Ľudovíta. Ten po Albertovej smrti zdedil Tešínsko a s ním aj titul tešínskeho vojvodu.
Po voľbách roku 1992, v ktorých HZDS zvíťazilo so ziskom 37,26 % hlasov, sa 24. júna 1992 znova stal predsedom vlády Slovenska (najprv v rámci Česko-Slovenska, od 1. januára 1993 samostatného Slovenska). Ako predseda Slovenskej vlády sa podieľal na rokovaniach s českými predstaviteľmi ohľadom rozdelenia Česko-Slovenska. Podľa prieskumu agentúry MVK, ktorý sa uskutočnil 2. až 9. novembra 2007 na vzorke 1 200 respondentov 47,8 % Slovákov bolo presvedčených, že o vznik samostatnej Slovenskej republiky sa najviac zaslúžil práve on (druhý bol Václav Klaus s 9,7 %). „Faktom je a zostane, že nebyť Mečiara, 1. januára 1993 by Slovenská republika nevznikla. Žiadny z alternatívnych lídrov, ktorí boli k dispozícii (Kňažko, Kováč, Móric, Markuš, Čarnogurský a pod.), by nedokázal získať (vo voľbách) politickú podporu 38 percent hlasov, ktorá viedla k rozdeleniu ČSFR. Problém je, že na rozhodnutia, ktoré urobil, mu podpora voličov HZDS žiadny mandát nedávala.“ Napísal Peter Schutz. „Mytologizácia sprevádzala aj vznik samostatného Slovenska. Na jednej strane mnohí z politikov HZDS, či im blízki novinári, rozprávali o bájnom tisícročnom úsilí slovenského národa o samostatnosť, ale v priamom prenose tiež vytvárali z Vladimíra Mečiara otca vlasti. A to aj napriek tomu, že ešte krátko predtým chcel Mečiar dokopať Čechov do federácie a v programe HZDS sa štátoprávnych riešení nachádzalo viac, ale o samostatnosti nehovoril pred voľbami 1992 nikto okrem SNS.“ Napísal Tomáš Gális. (Otec vlasti bol v staroveku titul rímskych cisárov.)Samotný Mečiar začiatkom júla 1992 pre francúzsky denník Le Monde akýkoľvek vklad do rozpadu Československa poprel: „Nechceme nezávislosť, tlačia nás do nej.“ Napriek tomu o polnoci 1. januára 1993 prišiel (v sprievode kňaza Antona Hlinku a predsedu Národnej rady Ivana Gašparoviča) na Námestie SNP v Bratislave a desaťtisíc dobre naladeným ľuďom zagratuloval ku vzniku samostatného Slovenska (a získaniu slobody). 1. január sa stal štátnym sviatkom – Deň vzniku Slovenskej republiky a Mečiar pokračoval v budovaní si imidžu zakladateľa štátu.
Predvolebná  kampaň Kampaň HZDS viedol majiteľ oceliarní VSŽ Alexander Rezeš. Podporiť HZDS zo zahraničia prišiel pretekár formuly 3 Paul Belmondo, modelka Claudia Schifferová, herečky Ornella Muti a Claudia Cardinale. Celkový účet sa vyšplhal na sumu 45 miliónov korún (1,49 milióna eur). SDK angažovala umelcov a zabávačov - Stano Dančiak, Jaro Filip, Rasťo Piško či Ladislav Chudík pochodili veľkú časť Slovenska. Mikuláš Dzurinda v rámci kampane prešiel na bicykli takmer 900 kilometrov. Verejnoprávna Slovenská televízia bola v područí HZDS, naopak súkromné médiá najmä televízia Markíza, rádio Twist a denník SME sa prikláňali na stranu vtedajšej opozície.
Legitimita vlády od občanov SR a jej zloženie koaličná strana počet hlasov vo voľbách % zisk počet mandátov v NR SR počet kresiel vo vláde predseda strany HZDS 1 148 625 37,26 % 74 16 Vladimír Mečiar SNS 244 527 7,93 % 15 3 Ľudovít Černák koalícia spolu 1 393 152 43,89 % 89 19 spolu SR 3 174 436 100 % 150 19
Volebné výsledky Volebné výsledky z volieb do Národnej rady SR a Európskeho parlamentu, v ktorých sa zúčastnila strana HZD, resp. HLAS ĽUDU. Rok volieb Voľby do pomer hlasov % počet mandátov umiestnenie parlamentné postavenie 2002 Národná rada SR 3,28 % 0 10. miesto neúčasť v parlamente 2004 Európsky parlament 1,69 % 0 10. miesto neúčasť v parlamente 2006 Národná rada SR 0,63 % 0 10. miesto neúčasť v parlamente 2019 Európsky parlament 0,21 % 0 25. miesto neúčasť v parlamente 2020 Národná rada SR 0,06 % 0 21. miesto neúčasť v parlamente strana sa zúčastnila volieb vo volebnej koalícii s Ľudovou úniou