TUKE-KEMT/reranking-skquad huggingface dataset:
Poloha Andance má rozlohu . Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Poloha Orgnac-l’Aven má rozlohu . Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Poloha Noroy-sur-Ourcq má rozlohu . Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Od Východného Mengusovského štítu ho oddeľuje Mengusovské sedlo, ktoré je turisticky prístupné z Poľska (kedysi bolo aj od nás poza Veľké Hincovo pleso). Od Veľkého Mengusovského štítu ho delí Vyšné Mengusovské sedlo. Má tri vrcholy, hlavný je severozápadný, ktorý má uťatú vežu v smere na východ. V severozápadnom hrebeni sa nachádzajú dve ihly – Malá a Veľká Mengusovská ihla. Na severovýchod do Mengusovského kotla, nazývaného Bańdzioch, spadá 370 metrovou stenou. Na našej strane juhozápadnú stenu pretína šikmá Prostredná Mengusovská lávka, stúpajúca vľavo hore - časť normálky, Droga po Głazach (pol).
Pozri aj  ľadovcový kotol
Hlavné časti komínového telesa Komínový plášť je vonkajšia vrstva komína, ktorá má ochrannú funkciu. Komínový prieduch je v priereze prevažne okrúhla dutina v komíne, ktorá slúži k odovzdávaniu plynných spalín do ovzdušia. Dymovod je pevné pripojenie výstupu spalín zo spotrebiča s komínom. Miesto zapojenia dymovodu do plášťa komína sa volá sopúch. Vyberací otvor slúži k vyberaniu tuhých častí spalín. Vymetací otvor slúži k čisteniu prieduchov. Hlava komína je ukončenie komína nad strechou objektu a komínový nadstavec je tenkostenný prvok, ktorý predlžuje účinnú výšku komína nad jeho hlavou.
Rozdelenie kotlov  Podľa tvaru Valcový kotol Ležatý Stojatý Rúrkový kotol Skriňový kotol Podľa pracovného tlaku Nízkotlaký Strednotlaký Vysokotlaký S veľmi vysokým tlakom Podľa umiestnenia Stabilný Mobilný Lokomobilný Lokomotívný Lodný Podľa paliva Na tuhé palivá Drevo Piliny Hnedé uhlie Čierne uhlie Koks Na kvapalné palivá Mazut Nafta Plynový kotol Jadrový reaktor
Jahňací kotol ( je pomerne veľký kotol pod severnou stenou Jahňacieho štítu v Javorovej doline vo Vysokých Tatrách. Nachádza sa v nadmorskej výške od , od Zadných Meďodolov oddelený severným výbežkom Jahňacieho hrbu . Z Jahňacieho kotla tečie Jahňací potok ().
Názov Je odvodený z malého pustého priestoru kotla obklopeného skaliskami, vyplneného snehom, ktorý pripomína cintorínsku atmosféru.
Pozri aj  Zoznam kotlín na Slovensku
Príklad konštrukcie kotla thumb :A - automaticky regulovaný ťah :B - nakladacie dvierka :C - ručná regulácia ťahu :D - priestor pre spaľovanie plynu :E - sekundárny prívod vzduchu :F - predĺžené cesty horúcich plynov :G - záklopka pre rozhorievanie :H - sekundárne spaľovanie plynov (nad 550°C)
Funkcie komína Typický domový komín Komín je v najväčšej miere využívaný na odvod spalín z objektov. Napájajú sa teda naň kachle, pece, krby alebo kotle, u ktorých funguje ako jednoduché vzduchové čerpadlo. Horúce spaliny v komíne majú nižšiu hustotu než vzduch okolo, stúpajú preto komínom hore a na ich miesto je nasávaný čerstvý vzduch. Tlaku, ktorý ženie vzduch komínom, sa hovorí ťah komína . Ten je závislý od výšky komína a pomeru vnútorného priemeru k objemu spalín. Preto sú v priemyselných prevádzkach stavané vysoké komíny. Zvislý otvor v komíne sa nazýva prieduch a vodorovný otvor (napájanie dymovodov z kotla, pece a pod.) sa nazýva sopúch. Každý komín musí mať vymetací a vyberací otvor, pri novších typoch (plynové kúrenie) aj otvor na odvod kondenzátu. Komín môže slúžiť aj ako súčasť ventilácie budovy. Vtedy je ťah vyvolávaný vzduchom ohriatym vo vnútri budovy. Ak nie je možné stavať vysoký komín, alebo má komín odvádzať studené plyny, sú montované zariadenia pre umelý ťah. Príkladom môže byť ventilátor.
Podmienky spaľovania Vlhkosť v dreve znižuje teplotu horenia. Optimálne je drevo spaľovať pri čo najnižších teplotách – pyrolýza, v prvotnom spaľovaní, s minimálnym prístupom vzduchu (dymyvé horenie). Vzniká tu oxid uhoľnatý. V druhotnom spaľovaní prehorí oxid uhoľnatý na oxid uhličitý (v časti F a H). Takéto spaľovanie má vyššiu účinnosť, pretože časť okruhu neobsahuje vodu, spomaľujúcu horenie. Tento systém zvýši účinnosť o 7 - 15%. Ak výfukové plyny tepelnou výmenou zvýšia teplotu prívodného vzduchu, účinnosť kotla je ešte vyššia. (Táto možnosť väčšinou nie je využívaná). Kategória:Vykurovacie zariadenia
Súčasnosť Konvertory bývali zaradené v tzv. kombinovaných skujňovacích cykloch, keď jedna pec slúži ako predbežná a ďalšia ako dokončovacia. Príkladom je kombinácia konvertor (predbežná pec)- martinská pec. Pôvodné vzduchové konvertory nahradili modernejšie kyslíkové konvertory, ktoré dosahujú vyššie výkonové a kvalitatívne parametre. Prvý bol uvedený do prevádzky v Linci v roku 1952.
Supia veža (, , ) je ostro zahrotená veža v hlavnej osi rázsochy, medzi Supou štrbinou (Veterným štítom) a Štrbinou pod Strapatou vežou (Strapatou vežou) vo Vysokých Tatrách.
Topografia Na severozápade ho od Strapatej veže delí Malá Lastovičia štrbina , na JV od Pyšného štítu zasa Lastovičia štrbina . Uprostred Lastovičej štrbiny stojí 15 metrová vežička menom Loktibrada. JZ stenou spadá do Mačacieho kotla - časti Kotliny Piatich spišských plies, SV stenou do Veľkej Zmrzlej doliny .
Panoráma západného portálu
Žltá stena (, , ) je napriek názvu veža, z ktorej spadá do Malej Studenej doliny, výrazná stena žltastej farby. Sfarbenie pochádza od zvyškov machov. K jej horolezeckej popularite okrem kolmej skaly s výberom ťažkých ciest prispieva aj blízkosť Téryho chaty.
Konštrukčné riešenie Konštrukciu tvorí železobetónový skelet, po piate poschodie osemosový, vyššie štvorosový. Hladkú omietku fasády dopĺňajú lizény prechádzajúce od oporných stĺpov v parteri cez celý objekt až nad úroveň strechy, kde vytvárajú rámy, ktoré nahradili horizontálne zábradlie strešnej terasy. Tak vznikla strešná nadstavba, na ktorú bol umiestnený stožiar a nadpis R. Manderla. Fasádu dotvárajú jednoduché trojdielne okná, na ktoré autor použil „termolux“. Konštrukcia výkladov je z antikoru a soklový múrik zo švédskeho granitu.
Cmiter (, , ) je najvyššia terasa Skalnatej doliny pod úpätím Vidlových veží vo Vysokých Tatrách. Je ohraničený kupolou Lomnického štítu a na severovýchode Kežmarským štítom. Do Skalnatej doliny spadá strmým prahom.
Vnútorné rozmery  sever-juh: 230 m západ-východ: 210 m výška strechy: 46,5 m plocha strechy: 28 100 m²
Zadná Solisková veža (, , ) je elevácia v asi polovici Soliskového hrebeňa vo Vysokých Tatrách. Nachádza sa medzi Prostrednou Soliskovou štrbinou (Malým Soliskovým hrbom) a Nižnou Soliskovou štrbinou (Prednou Soliskovou vežou).
Veľká capia veža (, , ) je veža v Hrebeni bášt vo Vysokých Tatrách. Je to vyššia z dvoch Capích veží vo vedľajšom juhovýchodnom ramene Hlinskej veže medzi Baštovým sedlom a Capou štrbinou. Má dvoje vrcholov, severný a južný bez osobitných názvov.
Rozmery Hĺbka základovej škáry je v rozpätí od 800 do . Pod nosnými stenami 800 až od upraveného terénu a pod priečkami minimálne 400. Pod obvodovým múrom budovy sa vonkajšie základové pásy rožišujú o do vnútra a pod priečkou na každú stranu.
Východný Mengusovský štít () je pohraničný štít v hlavnom hrebeni Vysokých Tatier. Je najľahšie dostupný z troch Mengusovských štítov, vedie naň niekoľko ciest nízkej obťažnosti – len v sprievode horského vodcu. Je to štvrtý najvyšší štít v Poľsku. Horolezecky sa využívajú obe steny: severná – poľská aj juhozápadná – slovenská. Poľský názov štítu pochádza od Čierneho plesa. Uvádzaný prvý výstup je len prvý presne zaznamenaný výstup, poľskí horskí vodcovia chodili na štít už v druhej polovici 19. storočia. Jeden prvovýstup z našej strany vznikol pri pátraní Horskej služby po nezvestných v r. 1966.
Charakteristika Mengusovský Volovec, ktorý sa tiež nazýva Štít Oľgy, je štíhla dvojvrcholová pyramída v Mengusovskej doline, vypínajúca sa nad jej plochým dnom. Vrchol je viditeľný už zo spodnej časti Mengusovskej doliny. Jeho južný hrebeň oddeľuje Hincovu kotlinu od Kotliny Žabích plies. Vrchol Volovca je súčasťou krátkeho, na juh bočiaceho hrebeňa z Hincovej veže, ktorá je súčasťou Mengusovských štítov.
Galéria Obrázok: Hińczowe Stawki a1.jpg|Čubrina, Veľký, Prostredný a Východný Mengusovský štít. Obrázok: Mięguszowiecki Szczyt a1.jpg|Veľký Mengusovský štít a Čubrina. Obrázok: Wschodnia miegusza.jpg|Východná stena Veľkého Mengusovského štítu, pilier sa ťahá vpravo dolu.
Opis Ľadový štít sa nachádza v hlavnom hrebeni Vysokých Tatier, medzi Širokou vežou () a Baraními rohmi (), presnejšie medzi Ľadovou štrbinou (Malým Ľadovým štítom) a Ľadovou priehybou (Zadným Ľadovým štítom). Na západ z neho vybieha Suchý hrebeň. Najmohutnejšími stenami spadá na sever a severozápad, tie sa však málo lezú kvôli dlhým nástupom. Tam sa nachádzajú aj večné snehové (firnové) polia, ktoré dali štítu názov. Obľúbenejšia je východná stena nad Kotlinou Piatich spišských plies, blízko Téryho chaty. Severne sa nachádzajú Svišťovky (), Malá () a Veľká Ľadová veža (), Kopa brán () a Svinka (), východne Kolový štít (), Čierny štít (), Snehový štít (), Baranie rohy (), Kežmarský štít (), Pyšný štít () a Lomnický štít (), južne Veľká lomnická veža (), Prostredný hrot (), Malý Ľadový štít (), Široká veža () a Slavkovský štít () a západne Javorový štít (), Veľká ľadová veža (), Žabí vrch () a Široká (). Vrch sa týči nad Suchou a Zadnou Javorovou dolinou na západe, ktorými odteká voda do Javorinky v povodí Dunajca, východne leží Malá Studená dolina, ktorou vodu odvádza Malý Studený potok do rieky Poprad. Juhovýchodne v Kotline Piatich spišských plies stojí Téryho chata. Výhľady Turisticky voľne neprístupný skalnatý vrchol umožňuje kruhový rozhľad. Vďaka nadmorskej výške ponúka nerušený výhľad na mnohé vrcholy Vysokých Tatier a hrebeň Belianskych Tatier, okolité doliny a pri vhodných podmienkach aj časť Popradskej kotliny a mnohé pohoria a vrchy stredného a východného Slovenska a južného Poľska. Prístup Štít sa nachádza na území národných prírodných rezervácií a Tatranského národného parku, preto vrchol nie je voľne prístupný. Neďalekým Sedielkom prechádza zeleno značená turistická trasa z Tatranskej Javoriny cez Javorovú dolinu k Téryho a Zamkovského chate. Na vrchol vedú trasy malej obťažnosti – I, ale Ľadový štít je prístupný len s horským vodcom. Navyše cesta od Sedielka cez Malý Ľadový štít s obchádzaním hrebeňa je orientačne náročná, zo severu „cez Koňa“ zasa exponovaná.
Prírodné podmienky Štít je budovaný z granodioritu. Jeho hrebeň oddeľuje Velickú a Veľkú Studenú dolinu. V roku 1813 sa z vrcholovej kopy zrútili mohutné skalné bloky a mura, ktorá stiekla do Veľkej Studenej doliny, kde sú jej pozostatky dodnes. Podľa niektorých predpokladov mohol byť Slavkovský štít dovtedy najvyšším vrcholom Vysokých Tatier.
Veľký Mengusovský štít () je najvyšší z troch Mengusovských štítov na slovensko – poľskej hranici. Na sever do Poľska spadá jednou z najvyšších tatranských stien, vysokou (severná stena Malého Kežmarského štítu má ). Pilier medzi východnou a severnou stenou má výšku , šikmú dĺžku vyše .
Galéria Obrázok: Mięguszowiecki Szczyt Pośredni.jpg |Zľava Východný, Prostredný a Veľký Mengusovský štít. Obrázok: Wielki Hińczowy Staw a1.jpg|Prostredný a Východný Mengusovský štít, Rysy, Vysoká, Končistá. Obrázok: Mieguszowieckie szczyty opis.jpg|Mengusáky popísané po poľsky, Čubrina a Mnich.
Topografia Od Východného Mengusovského štítu ho oddeľuje Mengusovské sedlo , ktoré je turisticky prístupné z Poľska (kedysi bolo aj od nás poza Veľké Hincovo pleso). Od Veľkého Mengusovského štítu ho delí Vyšné Mengusovské sedlo . Má tri vrcholy, hlavný je severozápadný, ktorý má uťatú vežu v smere na východ. V severozápadnom hrebeni sa nachádzajú dve ihly – Malá a Veľká Mengusovská ihla . Na severovýchod do Mengusovského kotla , nazývaného Bańdzioch , spadá 370 metrovou stenou. Na našej strane juhozápadnú stenu pretína šikmá Prostredná Mengusovská lávka , stúpajúca vľavo hore - časť normálky, .
Opis Litvorový štít sa nachádza v hlavnom hrebeni Vysokých Tatier, medzi Lavínovým štítom () a Východnou Vysokou (). Východné zrázy štítu dobre vidno z Velickej doliny, severné z Litvorovej doliny a na západ spadá do Kačacej doliny. Velické sedlo ho oddeľuje od Velického štítu, Litvorové sedlo od Lučivnianskej veže. Na severozápad spadajú dva piliere – z vrcholu západný pilier a z hrbu v hrebeni severozápadný pilier, ktorý je ozdobený šiestimi vežičkami – Litvorové Mníchy . Severným smerom sa nachádza Mlynár (), Hrubá veža (), Žabí vrch () a Predná Javorová veža (), východným Svišťový štít (), Divá veža (), Východná Vysoká (), Velický štít (), Bradavica () a Veľká Granátová veža (), južným Kvetnicová veža (), Gerlachovský štít (), Lavínový štít (), Batizovský štít () a Končistá () a západným Popradský Ľadový štít (), Gánok (), Rysy () a Kačacia veža (). Severozápadné svahy štítu padajú do Kačacej doliny, ktorú odvodňuje Biela voda do Dunajca, východne leží Velická dolina, z ktorej voda odteká Velickým potokom do rieky Poprad. Na vrchol nevedie značený turistický chodník. Výhľady Turisticky voľne neprístupný skalnatý vrchol umožňuje kruhový rozhľad. Viditeľné sú najmä okolité vrcholy a doliny Vysokých Tatier, severná časť hrebeňa Belianskych Tatier, no tiež Oravské Beskydy, Nízke Tatry, Volovské vrchy, Branisko a mnohé vrchy v južnom Poľsku.
Opis Malý Ľadový štít sa nachádza v hlavnom hrebeni Vysokých Tatier, medzi Ľadovým štítom () a Širokou vežou (). Má dva vrcholy, hlavný severozápadný a o pár metrov nižší juhovýchodný. Od Ľadového štítu ho oddeľuje Ľadová štrbina , od Širokej veže turisticky dostupné Sedielko. Na juhozápad vysiela dlhý hrebeň, ktorý sa končí Pfinnovou kopou. Južnou stenou spadá do Dolinky pod Sedielkom, východnou do Kotliny Piatich spišských plies a západné úbočie klesá do Zadnej Javorovej doliny. Z diaľky môže vyzerať ako vedľajší vrchol Ľadového štítu, ale je od neho dostatočne oddelený. Severne sa nachádza Malá () a Veľká Ľadová veža (), Ľadový štít, Snehový štít () a Kolový štít (), východne Čierny štít (), Baranie rohy (), Kežmarský štít (), Pyšný štít () a Lomnický štít (), južne Malý Kostol (), Prostredný hrot (), Široká veža (), Slavkovský štít () a Bradavica () a západne Javorový štít (), Svišťový štít (), Žabí vrch () a Široká (). Západne sa nachádza Zadná Javorová dolina, ktorou voda z tejto časti hrebeňa odteká Javorinkou v povodí Dunajca, východne leží Malá Studená dolina, ktorou vodu odvádza Malý Studený potok do rieky Poprad. Juhovýchodne v Kotline Piatich spišských plies stojí Téryho chata. Výhľady Turisticky voľne neprístupný skalnatý vrchol umožňuje kruhový rozhľad. Vďaka nadmorskej výške ponúka nerušený výhľad na mnohé vrcholy Vysokých Tatier a hrebeň Belianskych Tatier, okolité doliny a pri vhodných podmienkach aj mnohé pohoria a vrchy stredného a východného Slovenska a južného Poľska. Prístup Štít sa nachádza na území národných prírodných rezervácií a Tatranského národného parku, preto vrchol nie je voľne prístupný. Neďalekým Sedielkom prechádza zeleno značená turistická trasa z Tatranskej Javoriny cez Javorovú dolinu k Téryho a Zamkovského chate. Štít je prístupný len v sprievode horského vodcu a veľa výstupov do obťažnosti VI vedie obľúbenou južnou stenou. Niekoľko výstupov 1903: Prvovýstup JV hrebeňom, J. Chmielowski, K. Jordán, J. Nowicki a K. Bachleda, II. 1921: Prvovýstup stredom SV steny, A. Grósz a B. Palencsár, dole III., hore I. 1956: Prvovýstup stredom J steny, V. Karoušek a Z. Zibrín, v závere VI.
Okolie štítu Vrchol Mengusovského Volovca je viditeľný sa čnie nad Mengusovskou dolinou, Kotlinou Žabích plies, v ktorej ležia Žabie Plesá a Wachterka, Hincovou kotlinou s Veľkým Hincovým plesom a Satanovými plieskami a Volou kotlinkou. Vrchol je viditeľný aj z Kôprovského štítu, ktorý je prístupný po turistickom chodníku.
Veterný štít (, , ) je široký, štvorhranný štít (veža) vo Vysokých Tatrách, prostredný z troch elevácií medzi Spišským štítom a Strapatou vežou, od Ovčiarskej veže oddelený Veternou štrbinou a od Supej veže Supou štrbinou.
Topografia Najvýchodnejší z Mengusovských štítov delí od Hincovej veže Východné Mengusovské sedlo , od Prostredného Mengusovského štítu Mengusovské sedlo – dostupné po značke z Poľska (kedysi aj z našej strany). V spodnej časti jeho severnej steny sa nachádza vysunutá Kazalnica Mengusovská, významný horolezecký pojem. V juhozápadnom hrebeni, kúsok nad Mengusovským sedlom sa týči vežička nazývaná Chlapík , odtiaľ poľský názov sedla Mięguszowiecka Przełęcz pod Chłopkiem .
Galéria Obrázok: Mięguszowiecki Szczyt Pośredni.jpg |Zľava Východný, Prostredný a Veľký Mengusovský štít. Obrázok: Mięguszowiecki Szczyt Czarny.jpg|Východný a Prostredný Mengusovský štít zo severu. Obrázok: Mieguszowieckie szczyty opis.jpg|Mengusáky popísané po poľsky, Čubrina a Mnich. Obrázok: Cubrina and Velky Mengusovsky stit and Hincova veza.jpg|Zľava Čubrina, Veľký, Prostredný a Východný Mengusovský štít, Hincova veža.
Opis Javorový štít leží v hlavnom hrebeni Vysokých Tatier, medzi Širokou vežou () a Svišťovým štítom (). Vystupuje medzi Javorovou škárou (Malým Javorovým štítom, s ktorým má spoločnú základňu) a Javorovým sedlom (Malým Ostrým štítom). Masív Javorového štítu tvorí od západu Malý Javorový štít (), Javorová škára, Prostredný Javorový štít, Javorová štrbina a Veľký Javorový štít, z ktorého do Veľkej Studenej doliny vybieha sivý hrebeň s výraznou Prednou a Zadnou vežou. Severným smerom sa nachádza Žabí vrch (), Široká (), Svišťovky () a Snehový štít (), východným leží Ľadový štít (), Baranie rohy (), Lomnický štít (), Široká veža () a Prostredný hrot (), južným Slavkovský štít () a Bradavica () a západným Gerlachovský štít (), Východná Vysoká (), Svišťový štít (), Rysy (), Malý Javorový štít () a Mlynár (). Severné svahy padajú do Zadnej Javorovej doliny, ktorou odteká voda potokom Javorinka cez Žabie Javorové pleso do Dunajca. Južným smerom leží Veľká Studená dolina, z ktorej voda putuje Studeným potokom do rieky Poprad. Na vrchol nevedie značený turistický chodník. Výhľady Turisticky voľne neprístupný skalnatý vrchol umožňuje kruhový rozhľad. Viditeľné sú okolité vrcholy Vysokých Tatier a hrebeň Belianskych Tatier, pri vhodných podmienkach aj Oravské Beskydy, Čierna hora, Volovské vrchy a okolie Kráľovej hole.
Malý Pyšný štít je prvý výrazný vrchol v členitom hrebeni od Baranieho sedla, v rázsoche Lomnického štítu. Spolu s Pyšným štítom tvorí peknú a charakteristickú dvojicu.
Charakteristika Je to najmohutnejšia elevácia v hrebeni od Baraních rohov po Lomnický štít. Jeho najbližším susedom je Malý Pyšný štít. Od seba ich delia dve depresie, Pawlikowského štrbina a Lastovičia štrbina, medzi ktorými je skalná ihla Loktibrada. Najbližším juhovýchodným susedom Pyšného štítu je Pyšná vežička, oddelená Bachledovou štrbinou. Do Malej Studenej doliny spadá Pyšný štít približne 250 metrov vysokou západnou stenou a krátkym Pyšným hrebeňom, ktorý sa zvažuje k Piatim spišským plesám. Z Medenej kotliny vyrastá mohutnou 400 metrovou východnou stenou. V západnej stene Pyšného štítu je najväčší tatranský previs. Prvým, kto ho preliezol bol Pavol Jackovič a Miroslav Mrava 30. júna 2002. Prvovýstup im trval 12 hodín. Obtiažnosť VII A4. Pomenovali ho Kráľovský previs. Na Pyšnom hrebeni sú: Pyšná štrbina () Pyšný hrb () Vyšné pyšné vrátka () Zadná pyšná veža () Prostredné pyšné vrátka () Prostredná pyšná veža () Nižné pyšné vrátka () Predná pyšná veža () Vyšný pyšný zárez () Zadná pyšná bašta () Prostredný pyšný zárez () Prostredná pyšná bašta () Nižný pyšný zárez () Predná pyšná bašta () Vyšná Pyšná štrbina () Pyšné rohy () Nižná Pyšná štrbina () Pyšná kopa () Názov Je motivovaný smelým tvarom štítu. Pôvodne platil spoločne aj pre Malý Pyšný štít, Podobá sa Lomnickému štítu. Starí goralskí horskí vodcovia ho považovali za nejaký satelit Lomnického štítu a nazvali ho Łomnica mniejsza - Menší Lomnický štít, aj Mała Łomnica. Pyšný štít volali aj Lastovičou vežou.
Poloha Nachádzajú sa na území Rakúska, Česka, Slovenska, Ukrajiny, Poľska, Rumunska, Maďarska a Srbska. Majú dĺžku okolo . Najvyšší bod Karpát je Gerlachovský štít na území Slovenska s výškou Karpatský oblúk je vypuklý smerom na severovýchod, ťahá sa od predhoria pri Bratislave v Rakúsku až na územie v Srbsku južne od Železných vrát. Asi len 5% rozlohy Karpatského systému sa nachádza nad hranicou lesa. Vrcholy Karpát nedosahujú nadmorskú výšku niválneho stupňa. V subniválnom stupni Vysokých Tatier sa však na viacerých miestach nachádzajú trvalé (celoročné) firnoviská pod ktorými je potvrdená existencia permafrostu. Na dne Medenej kotlinky pod Lomnickým štítom v nadmorskej výške 2025 - 2350 m sa nachádza Medený ľadovec s dĺžkou okolo 600 metrov a šírkou 30 až 150 metrov. Najväčšia pozorovaná hrúbka ľadovca až 22 metrov bola nameraná v júli 2007. Medený ľadovec je v súčasnosti celý zasypaný suťou, ktorá ho izoluje od okolitého prostredia. Pod stenami Lomického a Pyšného štítu je však celoročne viditeľné veľké firnovisko a suť, pod ktorým sa ľadovec nachádza. Vidieť je ho možné zo žlto značkovaného chodníka od Chaty pri Zelenom plese na Jahňací štít.
Prvovýstup Vrchol štítu je ľahko dostupný. Pravdepodobne, vrchol navštívili kartografovia a turisti už skôr ako prvý písomne doložený výstup. V lete: Günther Oskar Dyhrenfurth a Hermann Rumpelt 3. júna 1906 V zime: Julius Andreas Hefty a Lajos Rokfalusy 25. marca 1913
Malý Kežmarský štít (staršie pomenovanie Weberov štít , ) je markantný samostatný štít v severnom remene Kežmarského štítu vo Vysokých Tatrách. Dávnejšie ho pokladali za nižší severný predvrchol Kežmarského štítu. Jeho 900 metrová severná stena, najvyššia v Tatrách, z neho robí horolezecký pojem prvej kategórie. Z juhovýchodu je ľahko dostupný, zato mohutnou severnou stenou už vedie vyše 100 prvovýstupov, viaceré mali v tatranskom horolezectve prelomový význam. Zimné výstupy sú tou najlepšou prípravou na svetové veľké steny. Popularitu steny zvyšuje aj blízkosť Chaty pri Zelenom plese. V rokoch 2000 až 2002 vzniklo v stene množstvo nových, pomerne ťažkých horolezeckých ciest.
V lete 1906 dokončil svoju najznámejšiu konštrukciu - No.14bis. No.14bis bol 3-komorový dvojplošník vybavený motorom Antoinette s výkonom 17,7 kW priamo poháňajúci vrtuľu s priemerom 2,4 metra. Lietadlo malo rozpätie krídla 11,2 m, dĺžku 9,7 m a výšku približne 3,4 m. Hlavné krídlo s nosnou plochou 52 m² bolo umiestnené vzadu a malo vysoké vzpätie - okolo 10 stupňov. Medzi krídlami sa nachádzal štvorboký nosník tvoriaci trup lietadla. Smerové plochy vpredu mali taktiež jednoduchú krabicovú konštrukciu. Ich vodorovné steny slúžili ako výškové kormidlo, bočné ako smerové. Poťah krídla bol z textilu a nachádzal sa aj na stenách krídla, takže lietadlo pripomínalo draky Lawrenca Hargrava. Motor sa nachádzal v trupe na úrovni hlavných nosných plôch, pred ním - na úrovni nábehovej hrany krídla - bol v prútenom koši post pilota. Koncepciu lietadla so smerovými plochami vpredu odporučil Santos-Dumontovi francúzsky priekopník letectva Ferdinand Ferber. Výhodou takéhoto usporiadania mala byť možnosť konfrontovať polohu smerových plôch s horizontom.
Vývoj Americké armádne letectvo, v decembri 1942, objednalo u firmy Beech stavbu dvoch prototypov ich bojového lietadla, označeného firmou ako Model 28 . Hlavnou požiadavkou bolo vytvoriť silne vyzbrojenú náhradu za typ Douglas A-20 Havoc, schopnú predovšetkým účinných útokov na odolné ciele ako boli tanky, alebo bunkre. Slúžiť na to mal kanón kalibru 75 mm s dvadsiatimi nábojmi, umiestnený v nose lietadla. Ten dopĺňala dvojica pevných guľometov kalibru 12,7 mm. Na obranu slúžili dve diaľkovo ovládané veže (chrbtová a spodná) s dvomi dvojicami 12,7 mm guľometov. Bomby mohol niesť na závesníkoch. Posádka bola dvojčlenná, zložená z pilota a pozorovateľa/strelca.
Vznik a vývoj V polovici 70. rokov podpísalo španielske Ministerio del Aire zmluvu so spoločnosťou CASA na vývoj nového prúdového cvičného lietadla, ktoré by nahradilo zastarané Hispano HA-200. Vzhľadom na to, že spoločnosti CASA chýbali skúsenosti s výrobou pokročilých lietadiel tohto typu, na vývoji sa podieľala aj americká firma Northrop a západonemecká MBB (Messerschmitt-Bölkow-Blohm). S pomocou oboch spoločností sa vývoj významne urýchlil, čo viedlo k tomu, že čoskoro zišli z linky štyri prototypy. Prvýkrát vzlietol jeden z prototypov 27. júna 1977 a v priebehu nasledujúcich troch rokov podstúpili lietadlá sériu letových testov. Dňa 17. marca 1980 bolo lietadlo, označované spoločnosťou CASA ako C-101EB, zaradené do služby. Napriek tomuto označeniu bolo v Španielskych vzdušných silách evidované pod názvom E.25 "Mirlo" (v preklade zo španielčiny "Drozd"). Po ukončení vývoja bola výroba celého lietadla, s výnimkou motora a predného podvozku, realizovaná spoločnosťou CASA. Dňa 16. novembra 1983 vzlietol prvýkrát aj bojový variant C-101CC, ktorý bol poháňaný výkonnejším motorom TFE731-5-1J.
Špecifikácia (Nieuport 11) Súbor:Ni-11 Navarre.jpg|náhľad|Červený Nieuport 11 Jeana Navarra Technické údaje Osádka: 1 (pilot) Rozpätie: Dĺžka: Výška: Nosná plocha: Hmotnosť prázdneho stroja: Vzletová hmotnosť : Pohonná jednotka: 1x rotačný motor Le Rhône 9C Výkon pohonnej jednotky: 59 kW (80 k) Výkony Maximálna rýchlosť: /h Dolet: 2,5 hod Dostup: Stúpavosť: 15 min do Výzbroj 1x guľomet Lewis kalibru alebo Hotchkiss kalibru nad horným krídlom
Hlavné technické údaje <small>(Arado Ar 68E-1)</small>  Osádka: 1 muž (pilot) Rozpätie: Dĺžka: Výška: Hmotnosť prázdneho lietadla: Vzletová hmotnosť: Pohonná jednotka: 1x Junkers Jumo 210 Ea 750 k (500 kW) alebo BMW VI 7,3 o výkone 551 kW Maximálna rýchlosť: /h Dostup: Dolet: Výzbroj 2x synchronizovaný guľomet MG 17 nad motorom púm (typ SC 10)
Špecifikácie (CASA C-101EB)  Technické údaje Posádka : 2 Dĺžka : Rozpätie : Výška : Nosná plocha : Vzletová hmotnosť : Maximálna vzletová hmotnosť : Pohonná jednotka : 1 × dvojprúdový motor Garret TFE731-221 s ťahom 15,57 kN Výkony Maximálna rýchlosť : /h Maximálny dolet : Akčný rádius : Dostup : Stúpavosť : /s Preťaženie : -3.9/+7.5 g Výzbroj 1× kanón DEFA kalibru so zásobou 130 nábojov alebo 2× kanóny M3 kalibru so zásobou 440 nábojov 6 externých závesov s nosnosťou do Referencie
Konštrukcia Koncepciou sa jednalo o robustný jednomotorový celokovový dolnoplošník s pološkrupinovým trupom a krytou kabínou trojčlennej posádky. Lietadlo poháňal štvordobý vzduchom chladený hviezdicový štrnásťválec Pratt & Whitney R-1830-64 Twin Wasp s výkonom 900 hp, ktorý roztáčal trojlistovú nastaviteľnú vrtuľu Hamilton Standard. Podvozok lietadla bol zaťahovací, hlavné podvozkové nohy sa zaťahovali smerom dozadu a ich kolesá aj po zatiahnutí podvozku vyčnievali z profilu krídla. Pred pevným ostrohovým kolesom sa nachádzal pristávací hák pre pristátie na lietadlovej lodi. Krídlo lietadla bolo dvojnosníkové s kovovým poťahom, ktorý tvoril u vonkajších častí krídiel pre lietadlo charakteristický jemne zvlnený duralový plech, ktorý mal zvýšiť pevnosť krídla. Horizontálne aj vertikálne pohyblivé plochy boli potiahnuté plátnom. Krídla sa sklápali smerom dohora a mali horizontálne pohyblivé plochy a klapky. Trojčlenná posádka sedela pod dlhým krytom, ktorý tvoril takmer polovicu dĺžky lietadla. Prvý bol pilot, uprostred sedel bombometčík a na konci kokpitu bol radista, ktorý obsluhoval aj zadný guľomet. Bombometčík používal zameriavač typu Norden XV-3, ale v prípade, že lietadlo letelo na torpédovú misiu, skladala sa dvojčlenná posádka iba z pilota a radistu/strelca. Obranná výzbroj lietadla sa skladala z pevného synchronizovaného guľometu M2 Browning kalibru (v niektorých prípadoch bol inštalovaný guľomet M2 Browning kalibru ) a pohyblivého guľometu strelca. Strelec bránil zadnú polosféru lietadla jedným pohyblivým guľometom M2 Browning kalibru , umiestneným na obežnom kruhu. Pre streľbu bolo najprv nutné zdvihnúť zadnú časť krytu kabíny. Hlavnou útočnou zbraňou bolo letecké torpédo Bliss–Leavitt Mark XIII kalibru s hmotnosťou (torpédo malo dĺžku a priemer ). Ďalším variantom bolo podvesenie dvoch bômb s hmotnosťou pod trupom alebo 12 bômb s hmotnosťou pod krídlami.
Alberto Santos-Dumont ( 20. júl 1873, Cabangu – † 23. júl 1932, Guarujá) bol významný brazílsky letecký priekopník a konštruktér. Zostrojil prvú naozaj ovládateľnú vzducholoď na svete. 12. novembra 1906 uskutočnil prvý overený let lietadla ťažšieho ako vzduch v Európe. Narodil sa a zomrel v Brazílii, prakticky všetky svoje konštrukcie však zrealizoval vo Francúzsku. Je po ňom pomenovaný kráter Santos-Dumont na privrátenej strane Mesiaca. Jeho meno nesie tiež letisko Aeroporto Santos Dumont v Rio de Janeiro.
Osobný život  Choroba, návrat a samovražda Koncom roku 1909 Alberto Santos-Dumont ochorel a na jar 1910 sa úplne vzdal verejných aktivít. V roku 1915 sa vrátil chorý a s depresiami kvôli použitiu lietadiel v prvej svetovej vojne, do Brazílie. Svoj archív pred odchodom zničil, preto dodnes existujú nejasnosti o mnohých jeho konštrukciách (najmä tých menej úspešných). Trápený roztrúsenou sklerózou spáchal v roku 1932 samovraždu. Polemika O osobnom živote Alberta Santos-Dumonta vznikli polemiky najmä čo sa týka jeho sexuálnej orientácie. Aj keď bol aktívnym účastníkom spoločenského života v Paríži, neexistujú žiadne náznaky vzťahu s inou osobou. Keďže každá aféra vzhľadom na jeho popularitu by bola s veľkou pravdepodobnosťou povšimnutá vznikli špekulácie, že bol asexuálom. Jeden náznak bližšieho vzťahu však existoval. Aída de Acosta (vydatá žena kubánsko/amerického pôvodu) sa stala jedinou osobou, ktorej povolil pilotáž jeho vlastnej konštrukcie. Pilotujúc jeho vzducholoď No. 9 sa s najväčšou pravdepodobnosťou stala prvou ženou, ktorá pilotovala motorové lietadlo. Alberto Santos-Dumont mal do konca života na svojom stole jej vyobrazenie spolu s vázou čerstvých kvetín.
Torre PwC Torre PwC (predtým známa aj ako Torre Sacyr Vallehermoso ) je mrakodrap v Madride. Má 52 poschodí a s výškou je 3. najvyššou budovou Španielska. Stojí v modernej obchodnej štvrti Cuatro Torres Business Area. Navrhli ho architekti Carlos Rubio Carvajal a Enruque Álvarez-Sala Walter. Výstavba prebiehala v rokoch 2004 – 2008. V budove sa nachádza luxusný hotel Eurostars Madrid Tower, ktorý sa nachádza na 31 poschodiach.
Tour de la Bourse Tour de la Bourse (známy aj ako Tour de la place Victoria ) je mrakodrap v kanandskom meste Montreal. Bol navrhnutý talianskym architektom Luigim Morettim v internacionálnom štýle. Na návrhu sa podieľal taktiež Pier Luigi Nervi a architektonická spoločnosť Greenspoon, Freedlander, Dunne, Plachta & Kryton. Výstavba prebiehala v rokoch 1962 – 1964 a od dokončenia bola najvyššou železobetónovou budovou sveta až do roku 1968, kedy bol dokončený chicagsky Lake Point Tower. Najvyššou budovou Kanady bol do roku 1967, kedy ho predbehol mrakodrap Commerce Court West. Dnes je s výškou a 47 poschodiami 3. najvyššou budovou mesta.
Tour Albert je mrakodrap v 13. parížskom obvode. Postavený architektom Édouardom Albertom v rokoch 1958 až 1960 v spolupráci s Robertom Boileau a Jacquesom Henri-Labourdettom. Je prvým mrakodrapom v hlavnom meste Francúzska. Tour Albert sa nachádza na ulici 33, rue Croulebarbe v 13. parížskom obvode. Je 67 metrov vysoký, má 23 poschodí a 110 apartmánov.
Torre Caja Madrid Torre Cepsa (známy aj ako Torre Foster , predtým známy aj ako Torre Bankia , Torre Caja Madrid alebo Torre Repsol ) je mrakodrap v Madride. So svojou výškou 250 m je najvyššou budovou v Madride a 11. najvyššou budovou Európy. Budova bola postavená v rokoch 2004 – 2008 v madridskej obchodnej štvrti CTBA (Cuatro Torres Business Area). Má 45 poschodí a bola navrhnutá architektom Normanom Fosterom. Pôvodne bola plánovaná ako sídlo spoločnosti Respol YPF, ale v roku 2007 bola predaná spoločnosti Caja Madrid za 815 miliónov eur.
Stavba Stavba bol nariadený 19. júla 1940 v New York Shipbuilding Corporation v Camden (New Jersey). Avšak všetok potrebný materiál bol použitý na urgentnejšie projekty, ako stavba lietadlových lodí, torpédoborcov a ponoriek. Kýl nebol z tohto dôvodu nikdy položený a vzhľadom na neschopnosť Japonska postaviť pôvodne plánované jednotky bola nakoniec stavba Puerto Rico definitívne zrušená 24. júna 1943. Puerto Rico Puerto Rico
Torre Realia BCN Torre Realia BCN je 111,51 metrov vysoký mrakodrap. Má 27 poschodí, z toho 3 pod zemou. Výstavba prebiehala v rokoch 2006 - 2009.
Najvyššie inžinierske stavby Obrázok Názov Výška Rok dokončenia 100px Torrespaña 231 m 1982 100px Faro de Madrid 100 m 1992 100px Obelisco de Calatrava 93 m 2009 100px Catedral de Santa María la Real de la Almudena de Madrid 69 m 1993 100px Real Basílica de San Francisco el Grande 56 m 1784 100px Iglesia de la Santa Cruz 55 m 1902 100px Abismo 46,2 m 2006 100px Iglesia de la Purísima Concepción 43,9 m 1914
Galéria Image:SantaRosaArgentinaChurch.jpg Image:MunicipalBuildingSantaRosaArgentina.jpg Image:SantaRosa006.JPG
Špecifikácie Dassault Rafale Dassault Rafale B, C a M Strela MICA IR s infračerveným navádzaním na lietadle Dassault Rafale Technické údaje Posádka : 1 - 2 Dĺžka : Rozpätie : Výška : Nosná plocha : Hmotnosť (prázdny) : (B)(C) Vzletová hmotnosť : Maximálna vzletová hmotnosť : Pohonná jednotka : 2 × dvojprúdový motor Snecma M88-2 s prídavným spaľovaním Suchý ťah : 2× 50,04 kN Ťah s forsážou : 2× 75,62 kN Výkony Maximálna rýchlosť : /h Dolet : Preletový dolet : Dostup : Stúpavost : /s Plošné zaťaženie : /m² Ťah/Hmotnosť : 0,988 Preťaženie : +9/-3,6 g Výzbroj 1 kanón GIAT 30/M791 kalibru so zásobou munície 125 ks 14 externých závesov (B/C) a 13 externých závesov (M) - s nosnosťou do 9 500 kg Strely vzduch-vzduch: MICA IR/EM (RF) Magic II Meteor Strely vzduch-zem: MBDA Apache Storm Shadow Bomby: AASM-Hammer Paveway II/III/Enhanced Paveway Iné: Thales Damocles - zameriavací kontajner na laserom navádzané bomby Thales AREOS - kontajner, určený na prieskum 5 prídavných palivových nádrží na zvýšenie doletu
Užívatelia 24px Nemecko Luftwaffe 24px Švajčiarsko Švajčiarske vzdušné sily Švajčiarsko od Nemecka zakúpilo 52 ks lietadiel Bücker Bü 133C, ktoré pre nich vyrábala továreň Dornier v Alterheime. Ešte predtým švajčiarske letectvo zakúpilo 6 kusov vyrobených v Nemecku, z ktorých prvé nieslo sériové číslo 1001, s vojenským označením U-51. V roku 1969 bol tento stroj zaregistrovaný v Británii a získal označenie G-AGNI. 24px Španielsko Španielske vzdušné sily 250px| CASA 1.133C na letisku v Blackpoole, 10.6.1957. Španielske vzdušné sily vyrábali verziu Bücker Bü 133A v licencii pod názvom CASA 1.133 , z ktorej postavili 25 ks. Spolu vyrobili približne 50 lietadiel typu Bücker Bü 133. Stroje slúžili v španielskom letectve medzi rokmi 1940 a 1969 a mali prezývku „ Pepino “, čo v španielčine znamená „ výkonný a obratný “. Prvý stroj, ktorý dorazil do Španielska cez prístav Cádiz 26. januára 1937, mal sériové číslo 1004 . Svoj prvý let uskutočnil 20. februára 1937 v Tablade a niesol vojenské označenie 35-1. V službe zostal až do svojho vyradenia dňa 28. októbra 1958. Vyradenie tohto lietadla, rovnako ako zvyšku flotily „Jungmeisterov“ španielskeho letectva bolo nevyhnutné z dôvodu nedostupnosti náhradných dielov motoru Siemens. Továrne na výrobu týchto motorov sa dostali do rúk Sovietov, pri ich postupe do Nemecka. Ďalším dôvodom vyradenia týchto lietadiel bolo aj zavedenie moderného cvičného lietadla Beechcraft Mentor, v roku 1953. Problémom boli aj pohonné jednotky Hirth vyrobené firmou CASA. Išlo o dlhý 6 valcový motor, ktorého dizajn neposkytoval miesto pre inštaláciu olejového chladiča, takže piaty valec mal veľkú tendenciu zaseknúť sa. Trup lietadla sa musel vysporiadať s ďalším problémom, súvisiacim s dlhým motorom: horná časť motorových ložísk pozostávala z dvoch zvarených platní, ktoré neboli dostatočne silné na udržanie oveľa dlhšieho motoru, než bol hviezdicový motor Siemens. Tak sa stalo, že motor mohol jednoducho vypadnúť zo svojho ložiska. Niektorí užívatelia, ako princ Cantacuzeno alebo J.L. Aresti vyriešili tento problém inštaláciou motorov Lycoming. Tie dokázali vyvinúť výkon až 260 hp.
Špecifikácie (DC-1)  Technické údaje Posádka : 2 piloti a letová obsluha Kapacita : 12 cestujících Dĺžka : 18,28 m Rozpätie : 17,06 m Výška : 4,88 m Hmotnosť (prázdna) : 5 033 kg Maximálna vzletová hmotnosť : 7 938 kg Pohonná jednotka : 2 × hviezdicový motor Wright Cyclone SGR-1820F, každý s výkonom 710 ks Výkony Maximálna rýchlosť : 373 km/h Dostup : 7 010 m
Mosquito B Mk.IV Séria 2 Mosquito B Mk.IV Séria 2 počas letu pred dodaním 105. peruti RAF Technické údaje Posádka: 2 (pilot, navigátor/obsluhovač rádiolokátoru) Dĺžka: 12,43 m Rozpätie: 16,51 m Výška: 4,65 m Plocha krídel: 42,18 m² Hmotnosť prázdneho lietadla: 6 078 kg Vzletová hmotnosť: 9 894 kg Maximálna vzletová hmotnosť: 10 160 kg (s 1 814 kg bombou „cookie“ až 10 238 kg) Pohonná jednotka: 2 × kvapalinou chladený dvanásťvalec do V Rolls-Royce Merlin 21 alebo 23, každý s výkonom 1 280 k (954 kW) pri vzlete a 1 480 k (1 103,5 kW) vo výške 3 735 m Výkony Maximálna rýchlosť: 611,5 km/h (vo výške 5 180 m), 483 km/h (pri hladine mora) Cestovná rýchlosť: 547 km/h (vo výške 6 705 m) Dolet: maximálny dolet 3 283 km s odhadzovateľnými palivovými nádržami, bežný dolet 1 786 km s maximálnym nákladom bômb Dostup: 10 360 m Stúpavosť: 762 m/min. Čas výstupu do určitej výšky: 22 minút 30 sekúnd do výšky 8 780 m Výzbroj náklad až 907 kg bômb v trupovej bombovnici; spravidla dve 454 kg bomby alebo jedna 454 kg bomba a dve 113 kg, alebo 227 kg bomby, alebo štyri 113 kg, alebo 227 kg bomby, špeciálne upravené lietadlá mohli niesť jednu bombu s hmotnosťou 1 814 kg
Nehody Počas služby postihlo lietadlá množstvo menších, ale aj závažných nehôd, ktoré si vyžiadali takmer 400 ľudských životov. Nasleduje zoznam najvážnejších z nich: 27. jún 1958 – Pri pokuse o svetový rekord sa blízko leteckej základne Westover v štáte Massachusetts zrútilo ietadlo KC-135A č. 56-3599 , keď posádka pri stúpaní nezatiahla vztlakové klapky. Zahynulo všetkých 15 osôb na palube. 10. september 1962 – KC-135, ktorý letel z leteckej základne Ellsworth na leteckú základňu Fairchild havaroval v horách 32 km severovýchodne od Spokane v štáte Washington. Lietadlo havarovalo v hmle počas priblíženia k leteckej základni. Počas havárie zahynulo všetkých 44 osôb na palube – členovia posádky a cestujúci. 16. január 1965 – KC-135A-BN Stratotanker, 57-1442, c/n 17513, havaroval po zlyhaní motora krátko po štarte zo základne McConnell v štáte Kansas. Palivom naložené lietadlo havarovalo v uliciach mesta a spôsobilo obrovský požiar. 30 ľudí zahynulo, 23 na zemi a 7 členov posádky. 17. január 1966 – Lietadlo B-52G sa počas tankovania dostal do kolízie s lietadlom KC-135, čo viedlo k úplnému zničeniu tankovacieho lietadla (všetci 4 členovia posádky zahynuli). V bombardéri zahynuli tri zo siedmich členov posádky. Bombardér niesol štyri vodíkové bomby. Poškodenie dvoch z nich viedlo k rádioaktívnemu zamoreniu územia blízko Palomares v Španielsku. 18. máj 1966 – Lietadlo č. 57-1444 pri štarte z leteckej základne Kadena sa zrútilo krátko po štarte vplyvom nedostatočnej vzletovej rýchlosti. Pri nehode zahynulo všetkých 13 osôb na palube a jedna osoba na zemi. 17. január 1968 – Lietadlo č. 58-0026 pri štarte v snehovej búrke havarovalo blízko leteckej základne Minot v Severnej Dakote. Všetkých 13 osôb na palube zahynulo. 24. september 1968 – Posádka lietadla č. 55-3133 letiaceho z Guamu do Honolulu sa rozhodla pristáť na letisku na Ostrove Wake v Mikronézii pre problémy s motorom. Počas záverečného priblíženia došlo ku kontaktu lietadla s hladinou vody a následnej havárie lietadla. Zahynulo 11 z 52 cestujúcich na palube. Všetci 4 členovia posádky nehodu prežili. 26. september 1976 – Lietadlo č. 61-0296 havarovalo v členitom močaristom teréne juhozápadne od mesta Alpena v štáte Michigan. Všetkých 20 osôb na palube zahynulo. Možným dôvodom havárie bola dekompresia kabíny lietadla. 19. marec 1982 – Lietadlo č. 58-0031 vybuchlo počas letu v blízkosti Greenwood v štáte Illinois. Pravdepodobnou príčinou bolo prehriatie zadreného palivového čerpadla a následná explózia paliva. 31. január 1989 – Lietadlo č. 63-7990, ktoré letelo na Havajské ostrovy, havaroval krátko po štarte zo základne Dyess v štáte Texas. Všetkých 19 osôb na palube zahynulo. 4. október 1989 – Lietadlo č. 56-3592 z leteckej základne Loring narazilo do kopca asi severne od osady Perth-Andover v provincii New Brunswick v Kanade. Všetci 4 členovia posádky zahynuli. 13. január 1999 – Lietadlo KC-135 Washington Air National Guard havarovalo počas priblíženia na pristátie k letisku Geilenkirchen v Nemecku. Všetci 4 členovia posádky zahynuli.
Špecifikácie (Ar 234B)  Technické údaje Pohľady na Arado Ar 234B Posádka: 1 Pohon: dva prúdové motory Junkers Jumo 004 B-1, B-2 alebo B-3 so statickým ťahom 2 x 8,82 kN (900 kp). Rozpätie: Dĺžka: Výška: Plocha krídel: Hmotnosť prázdneho lietadla: Vzletová hmotnosť: Maximálna vzletová hmotnosť: Výkony Maximálna rýchlosť (v ): /h Cestovná rýchlosť: /h Doba výstupu (do ): 1,5 min Dostup: Dolet: bez bômb ; s nákladom bômb Výzbroj 2x pevné dozadu strieľajúce kanóny MG 151/20 kalibru so zásobou 400 nábojov (inštalované iba u niektorých lietadiel) 3x bomba SD alebo SC 500 (po ), resp. 1x SD/SC 1 000 () a 2x SD/SC 250 (po ), resp. 1x bomba PC 1 400, alebo tri protipechotné kazetové bomby AB 250 alebo AB 500.
Alberto Santos-Dumont sa začal zaujímať o lietadlá ťažšie ako vzduch v roku 1904 po rozhovore s americkým leteckým priekopníkom Chanuteom, kedy získal aj informácie o letoch bratov Wrightovcov. Do sporov o pravdivosti informácii o výkonoch Wrightovcov, ktoré v tom čase prebiehali medzi francúzskymi aviatikmi, sa nezapojil. Keďže Alberto neskôr pred odchodom z Francúzska zničil svoj archív, o viacerých konštrukciách sa dochovalo málo údajov. No.11 bol jednoplošný klzák, No.12 bol vrtuľník (v roku 1905 boli ich náčrty uverejnené v časopisoch L'Aerophile a L'auto). Vrtuľník No.12 ostal pravdepodobne nedokončený.
Nerealizované projekty  Coventry Cathedral neúspešný súťažný návrh, 1951 zlatá poľná cesta neúspešný súťažný návrh, 1952 Sheffield University, neúspešný súťažný návrh Kategória:Anglickí architekti
Inšpirácia Architekti hľadali inšpiráciu v podzemí. Ich záchytnými bodmi boli hlavne historické vzory, ako podzemné jaskynné obydlia v Číne a indiánske obydlia v útesoch v Mesa Verde. Tiež študovali sopečné jaskyne, ktoré inšpirovali Ceasara Manriqua pri jeho práci v Lanzarote, ako aj skulptúry od Richarda Serra. Serrove skulptúry boli obzvlášť dôležité pre ich dizajn. Konfrontovali topografiu s geometriou, a rovnakým spôsobom čelili geografickým, topografickým a klimatickým výzvam danej situácie. Začlenili pozitívne aspekty tejto obrovskej krajiny do budovy.
Ďalšie informácie  Architektonický štýl Aténska charta Team X Urbanizmus Územné plánovanie Union of Modern Architects DOCOMOMO
Pontcysyllteský akvadukt cez údolie rieky Dee v severnom Walese (jún 2005) Thomas Telford ( 9. august 1757, Eskdale, Spojené kráľovstvo – † 2. september 1834, Westminster, Londýn) bol britský stavebný inžinier. Narodil sa v Škótsku. Vyučil sa kamenárom a pracoval na rôznych stavbách v Edinburghu, Londýne a v portsmouthských dokoch. V roku 1787 sa stal stavebným inžinierom verejných prác v grófstve Shropshire. V roku 1790 bol poverený prvou samostatnou veľkou prácou, ktorou bol most cez rieku Severn v Montforde (Montford Bridge).
Externé odkazy  Tour Franklin Kategória:Mrakodrapy v La Défense Kategória:Architektúra z 1972 Kategória:Puteaux Kategória:Stavby v departemente Hauts-de-Seine
Externé odkazy  Tour Michelet Kategória:Mrakodrapy v La Défense Kategória:Architektúra z 1985 Kategória:Puteaux Kategória:Stavby v departemente Hauts-de-Seine
Technické výkresy podľa oboru
Realizácia Statik a konštruktéri sa v plnej miere podriadili výtvarnému riešeniu architektov, hľadali spôsoby a formy riešenia, a na kompromisy pristupovali až po vyčerpaní, v danej situácii všetkých riešení. Statika, ako technická disciplína v stavebníctve, tu nebola ako slúžka technológie a nepodriaďovala sa diktátu stavebných firiem, ale bola tvorivou a koncepčnou partnerkou architektonickému a výtvarnému návrhu stavby, a dotvárala stavebné diely až do ich konečného efektu. Pre vyriešenie problému na stavbe bol väčším prínosom na stavbe naškicovaný detail riešenia konkrétnemu pracovníkovi a s následným vysvetlením, ako dopredu v kancelárii rozpracovaný nákres. Týmto spôsobom tím projektantov a realizátorov fungoval počas celej doby výstavby, t. j. päť rokov. To znamená, že počas výstavby bol projekt živý a priebežne aktualizovaný, samozrejme pri dodržiavaní architektonickej línie.
Galéria Súbor:Underconstruction_Building.jpg Súbor:UnderConstruction-Apt.jpg
Jean-Baptiste Mathey a Jan Blažej Santini-Aichel Po Matheyovej smrti prebral a dokončil mnohé Matheyove objednávky Jan Blažej Santini-Aichel. Dôvodom môže byť to, že u Matheya pracoval jeho otec. Pravdepodobné je však i to, že sa Santini vyučil práve u Matheya. Bezpečne totiž vieme, že Santini nebol vyučený u príslušníka staviteľského cechu. Navyše i Santini pracoval s rímskym architektonickým tvaroslovím s rovnakou istotou, ako predtým Mathey. Santini navyše preberá i okruh stavebníkov a vo svojom diele na Matheya nadväzuje. Ako už bolo povedané, majú títo architekti spoločné i to, že ani jeden z nich nebol architektom vyučeným podľa cechových regulí.
Život Victor Horta je jeden z najdôležitejších predstaviteľov umeleckého a architektonického smeru Art Nouveau, jeho stavba Hôtel Tassel v Bruseli z 1892-3 ako prvá sformovala novú architektonickú skladbu a tvaroslovie nového štýlu. Jeho konštrukcie z ocele a skla predstavovali vrchol vedeckého a technického pokroku v architektúre. Dômyselné komponovanie kľukatých čiar odvodených zo sveta rastlín zaznamenali novátorský a odvážny čin v tvorivom hľadaní. Kameňu dával zaoblené tvary, železo splietal do rafinovaných arabesiek, ktoré pripomínajú šľahnutie bičom. Neskôr bol jeho tvorbou ovplyvnený aj francúzsky architekt Hector Guimard, ktorý spomínané „ šľahnutie bičom“ rozšíril aj vo Francúzsku.
Charakteristika „Beaux Arts“ štýlu I keď „ Beaux Arts “ štýl stelesňuje cestu k regenerovanému duchu v rámci veľkej tradície skôr než súbor umeleckých motívov. Hlavný charakteristický prvok pre „ Beaux Arts “ architektúru môže byť súhrnný: súmernosť, hierarchia výplní zo "vznešených výplní"- veľké vchody a schodištia, viac-menej explicitné odkazy na syntézy z historizujúcich štýlov a tendencia eklektizmu. Od architekta sa očakávalo, že bude pracovať plynulo, presnosť v dizajne a exekúcia bohatstva architektonických detailov: stĺpkovité zábradlia, pilaster, panely z basreliéfu, profilová socha, festóny, ozdobné orámovania, s poprednou ukážkou úplne podrobných spôn (agrafes) a podporné pulty. útle použitie mnohofarebnosti. Pred časom tesne pred významnou udalosťou prvej svetovej vojny, sa začal nachádzať štýl hlavných konkurentov medzi architektmi z moderného spôsobu života a rodiaci sa medzinárodný štýl (architektúra). Prestíž École dal štýl „Beaux Arts“ v novom spôsobe s tradičným tréningom. Všetci architekti prešli v tréningu cez obligátne stupne, študujúci antické modely, analogické stavby, analýzy reprodukovania gréčtiny alebo Rimskych modelov.
Mladosť v Brazílii Alberto Santos-Dumont sa narodil v brazílskej Palmire, časti dnes pomenovanej po ňom Santos Dumont. Bol najmladším synom kávového plantážnika francúzskeho pôvodu inžiniera Henriqua Dumonta, ktorý zbohatol zavádzaním mechanizácie do pestovania kávovníka. Jeho brazílska matka mala rodné meno de Santos. Alberto navštevoval školu v São Paule, neskôr podľa želania otca banskú školu v Ouro Preto. Javil však záujem najmä o strojárstvo a mechaniku. Hovoril, že v dvanástich rokoch riadil lokomotívu na otcovej kávovej plantáži. Do Paríža prišiel prvýkrát na radu otca v roku 1893. Tam sa nadchol pre vznikajúci automobilizmus. V roku 1894 sa vrátil do Brazílie aj s trojkolkou na benzínový pohon typu Peugeot. Alberto Santos-Dumont bol postavou nevysoký, meral asi 160 cm a vážil okolo 50 kg. Vynikal spoločenským správaním a rád bol stredobodom pozornosti. Bol temperamentný, poznania chtivý s konštruktérskym nadaním, nemal však hlbšie teoretické znalosti. Taktiež sa u neho prejavoval nedostatok trpezlivosti – často v prípade komplikácie, pôvodnú konštrukciu úplne zavrhol a začal konštrukciu úplne iného diela. Bol idealistom a pacifistom. Svoje vynálezy odmietal patentovo chrániť a svoje diela dával verejne k dispozícii. Je treba povedať, že finančne bol vďaka otcovmu podnikaniu zabezpečený.
„Beaux-Arts“ architektúra Znamená vysokoškolský antický architektonický štýl vyučovaný na „ École des Beaux-Arts v Paríži. Štýl „ Beaux-Arts “ prevyšuje všetky kumulované produkty z dvoch a pol storočí z inštrukcie na základe právomoci, prvá Academia kráľovskej d architecture, potom nasledujúca revolúcia, časť architektúry Academie „ Beaux-Arts . Súťaž pod vedením Ancien Régime ponúkala šancu na štúdium v Ríme po získaní hlavnej ceny Ríma v architektúre. „ Beaux-Arts “ štýl ovplyvnil USA architektúru v období 1885 – 1920. Iní európski architekti z obdobia 1860 – 1914 inklinovali k vlastním národným vysokoškolským centrám. Britskí architekti z cisárskym klasicizmom riadili sa trochu viacej nezávislým školením, kvôli kultúrnej politike neskorého devätnásteho storočia.