Analysis of modification of 6-year survival rate of the disabled due to acute myocardial infarction and stroke by clinical factors on the basis of Cox proportional hazards models

<jats:p>We have described the peculiarities of 6-year survival rate of the disabled due to acute myocardial infarction and stroke by the joint cohort of Zhytomyr oblast over 2007-2012. The cohort comprised 533 disabled people: 303 disability cases due to acute myocardial infarction (AMI) and 230 due to stroke. Survival rate data were compared to the results of foreign cohort studies. During the period of 6 years the survival rate was 79,5 % in AMI patients and 93,0 % in patients with stroke. The peculiarities of survival rate according to factors of medical care have been studied. Among others, timeliness of hospitalization significantly (р=0,036) modified lethality by 44 % in case of AMI and by 51 % in case of stroke. Comorbidity, measured by comorbidity Charlson’s index, significantly increased lethality by 69 % in patients with stroke only. From the list of prevalent drugs the significant impact on survival was rendered by β-blockers (р&lt;0,0001) and reperfusion administered during the first 24 hours (р=0,012). Administration of aspirin, clopidogrel, nonfractioned heparin, statins, APF inhibitors failed to modify survival rate significantly.</jats:p>

section_content: Вступ. Інвалідизація внаслідок серцевосудинних захворювань (ССЗ) привертає особливу увагу економістів, політологів, демографів, організаторів охорони здоров'я внаслідок високих економічних витрат суспільства, падіння тривалості та якості життя населення [1]. Вивчення процесів інвалідизації допомагає знайти важелі запобігання ризику та відновлення працездатності. Важливим медико-соціальним ефектом інвалідності є скорочення тривалості життя. Хоч це питання досить широко вивчається в розвинутих країнах світу [4, 5], ми не знайшли сучасних вітчизняних робіт, які б на основі когортного дизайну досліджували б фактори виживання інвалідів внаслідок ССЗ. 

Мета дослідження. Провести аналіз модифікації 6-річної виживаності інвалідів внаслідок гострого інфаркту міокарда та інсульту клінічними факторами на основі моделі пропорційного ризику Кокса. 

Матеріал і методи. У роботі наводиться дескриптивний аналіз характеристик когорти. Збір даних проводився на основі когортного проспективного дизайну з рандомізованими серіями (динамічна популяція). Рандомізовані серії первинних випадків інвалідизації внаслідок серцевосудинних захворювань (ССЗ) розміщені по гніздах (сільських районах Житомирської області), що забезпечило якісне представництво вибірки (якісну репрезентативність). Обсяг когорти склали 533 інваліди. З них 303 -внаслідок гострого інфаркту міокарда (ГІМ) і 230 -внаслідок інсультів. Вивчалася 6-річна виживаність інвалідів (право цензуровані дані). Дані щодо виживаності зіставлені з результатами, отриманими переважно зарубіжними дослідниками на когортах пацієнтів. 

Результати дослідження та їх обговорення.

section_content: У таблиці 1 наведений розподіл масиву за діагнозами та місцем проживання. Серед ІМ пе-реважав ГІМ, встановлений до 28 днів (291 випадок). Серед інсультів переважав інфаркт головного мозку (177). Переважали пацієнти з районних центрів (379) над пацієнтами -мешканцями сіл (154). Фактично таке ж співвідношення міського до сільського населення, що підтверджує репрезентативність даних з урахуванням виявленої поправки на шанси експертизи та визнання інвалідом. Ускладнення гострого інфаркту міокарда (гемоперикард, дефект перегородки, розрив стінки, сухож. хорди, тромбози передсердя, шлуночка) виявлено лише у двох випадках. Повторний інфаркт міокарда був лише в 10 пацієнтів. З огляду на це ми об'єднали в подальшому діагнози «Гострий інфаркт міокарда», «Повторний інфаркт міокарда», «Ускладнення гострого інфаркту міокарда» в одну групу діагнозів «Гострий інфаркт міокарда». З тих же причин ми об'єднали діагнози «Субарахноїдальний крововилив», «Внутрішньомозковий крововилив», «Інфаркт головного мозку» в одну групу діагнозів «Інсульти». У цілому сільські і міські інваліди мали схожий склад за діагнозами, що призвели до інвалідизації, c2(5)=4. 0; р=0,5483. 

Члени когорти переважно набували інвалідність у 50-60 років. Вікові розподіли за діагнозами були схожі, c2(5)=10. Розподіл пацієнтів за діагнозом та тривалістю перебування в стаціонарі показує наявність суттєвих відмінностей (c2(4)=226; р<0. 0001) розподілів із тривалішим стаціонарним лікуванням пацієнтів з ГІМ, середній термін для яких склав 21,9 дня, тоді як для пацієнтів з інсультами середній термін був 13,7 дня. Понад 24 дні лікувалися 32 % пацієнтів з ІМ і лише 3,9 % пацієнтів з інсультами (табл. 4). 

Вивчення розподілу пацієнтів за діагнозом та групою інвалідності вказує на суттєво тяжчу інвалідність у пацієнтів з інсультами, c2(2)=70,7; р<0. 0001. Першу групу мали 29,6 % пацієнтів з інсультами, натомість лише 3,6 % пацієнтів із ГІМ (табл. 5). 

Розподіл пацієнтів за діагнозом та ступенем обмеження самообслуговування (0-обмеження відсутні; 1 -неможливо самостійно прийняти душ, ванну; 2 -одягтися; 3 -встати з ліжка, крісла; 4 -пересуватися в межах квартири; 5 -користуватися туалетом, 6 -вживати їжу за класифікацією Lois M. Verbrugge, et al., 2004 [6] засвідчив достовірно більші обмеження в пацієнтів з інсультами -c2(6)= 106; р<0. 0001 (табл. 6). Найбільш тяжке обмеження щодо самостійного вживання їжі в пацієнтів з інсультами виявлялося в 16,5 % випадків, при ІМ -лише у 2,3 % випадків. За даними американських учених, при інвалідності цей розлад траплявся в 9,4 % випадків [6]. 

Розподіл пацієнтів за групою інвалідності та ступенем обмеження самообслуговування логічно показує, що більш тяжкі групи інвалідності суттєво обґрунтовані вираженістю обмежень самообслуговування, c2(12)=306; р<0. 0001. Так, 40,5 % осіб із першою групою мали обмеження щодо самостійного вживання їжі, тоді як пацієнти без обмежень самообслуговування становили 95,8 % серед інвалідів третьої групи. 

Розподіл пацієнтів за діагнозом та роками настання смерті внаслідок основного (ССЗ) захворювання після встановлення групи показує вищі рівні летальності внаслідок гострого інфаркту міокарда, кумулятивна різниця уже достовірна після першого року. За 6-річний термін виживаність при ГІМ становила 79,5 % (рис. 1), що знаходиться у відповідності з даними зарубіжних досліджень [3, 4]. хвороби спростовують суттєвість зміщення для вивчення виживаності при гострому інфаркті міокарда (6-річна виживаність скорочується лише на 1,7 %) і свідчать про значне зміщення при інсультах (6-річне скорочення виживаності на 10,0 %). 6. Із поширених засобів фармакотерапії достовірний вплив на виживання мали лише βблокатори (р<0,0001) та застосування реперфузії до однієї доби після виникнення критичного стану (р=0,012). Застосування β-блокаторів у процесі стаціонарного лікування зменшувало летальність на 54,9 % при гострому інфаркті міокарда та на 31,0 % при інсультах, тоді як застосування реперфузії на 35 % та 33 % відповідно.
section_name: Дескриптивна характеристика когорти за клінічними факторами

section_content: 7. Застосування аспірину, клопідогрелю, нефракціонованого гепарину, статинів, інгібіторів анґіотензин-перетворювального ферменту суттєво не змінювало виживаності.
section_name: Таблиця 6 Розподіл пацієнтів за групою інвалідності та ступенем обмеження самообслуговування