Retropriežastingumas civilizacijoje ir mieste. Neveiklumas kaip didžiausia žmogiškoji kūrybinė pastanga

The paper focuses on an rarely inquired issue of retro-causality, Christian teology and urbanism and their juxtapositioning. It is concluded that a special method of inactivity achieves a manipulation of 5D spacetime, where the actions and events of the city and civilisation are only fully understood when the unrealised version of space-time is also taken into account. Moreover, I claim, that to consider the moment of completion of every urban action is only possible when we can rely on historic variation of continuum that [variations] never actually happened. In terms of cultural property and heritage, there are no more ‚primar’ or ‚after’ properties in urban fabric. Instead every ‚sacred’ monument is being fluctated and is stable and uncertain at the same time in terms of time and space. Thus to preserve a heritage property is to constantly contemplate and according to contemplation to recreate city’s fabric by ussing deepest possible knowledge of 5D.

section_content: 2023 LIEPA • RUGSĖJIS 51 Šventasis Raštas daugiau nei 2000 metų formuoja Vakarų visuomenę tikėjimo pagrindu, taip pat diegia socialines, teisines, moralines elgsenos normas. Šiame tekste nagrinėsiu, kaip persipynę krikščioniškasis bei filosofinis supratimai apie laiko tėkmės variacijas, ir bandysiu tai pritaikyti, išsamiau aptardamas noetinį miesto, kaip noumenalios substancijos, suvokimą. 

Senajame Testamente skaitome: "Izaijas kalbėjo:

Ženklas iš VIEŠPATIES, kad VIEŠPATS padarys tai, ką tau pažadėjo, bus šitoks: žiūrėk! Šešėliui, jau nusileidusiam dešimčia pakopų ant laiptų į Ahazo prieangį, leisiu vėl grįžti dešimčia pakopų. Ir saulė grįžo dešimčia pakopų, kuriomis ji buvo nusileidusi (Iz 38, (7) (8) plg 2 Kar 20, (8) (9) (10) (11). 

Čia įdomūs keli šio Dievo padaryto stebuklo Hezekijui aspektai. Visų pirma, Hezekijas yra teisus karalius, tačiau, neatsižvelgiant į gerus darbus ir religines reformas, jis suserga. Kitaip sakant, išbandomas jo tikėjimas. Ir išgyja jis ne dėl darbų, o dėl išorinio neveiklumo, t. y. nuoširdžios maldos ir tyro tikėjimo. Kita vertus, ženklas apie išgijimą yra duodomas, manipuliuojant linijiniu laiku, tai yra pasinaudojant retropriežastingumo Įvadas dėsniu, kuris 4D realybėje nėra įmanomas. Dievas priverčia Saulę atsisukti atgal, kas yra neįmanoma, vertinant grynai moksliniu požiūriu. Kita vertus, panašiai kaip ir per Fatimos stebuklą 1917 metų spalio 13 d., Saulė ne visiems žmonėms -tik kai kuriems -išdarinėja stebuklus. Tekste šią mintį išsamiau plėtosiu, remdamąsis individualiu realybės objektyvumu, ateinančiu tiek iš krikščionybės, tiek iš kai kurių šiuolaikinės filosofijos krypčių, ypač eternalizmo. 

Galiausiai veiklumo ir neveiklumo, retropriežastingumo ir mano suformuotas dvikrypčio laiko modelis bus pritaikytas, formuojant bendrojo pobūdžio rekomendacijas, į kokius aspektus reikėtų atsižvelgti, hermeneutiškai analizuojant miestą, stengiantis geriau jį suprasti. Miestas suvokiamas kaip mažasis kosmosas, kuriame žmogus gali aktyviai prisidėti, įgyvendinant procesus. Kita vertus, miestas matomas kaip labiausiai fluktuojanti (pagal Wheeler 1989) žmogiškosios civilizacijos vyksmo atkarpa. Tai taip pat leidžia kalbėti apie nelinijinio laiko konfigūracijas mūsų 4D realybei. 

Tyrimo metodas -hermeneutinė analizė. Remiantis ja, siekiama ne tiek formuluoti išvadas, kiek kelti hipotezes. laisvas atsakymas Į dievo valiĄ kaip aukŠČiausia žmogiŠkoji galia iR laisvės pRincipas 2022 metų Nobelio premijos laureatai Alainas Aspectas, Johnas F Clauseris ir Antonis Zeilingeris, apdovanoti už pasiekimus kvantinės fizikos srityje, teigia, jog tam, kad galėtų egzistuoti toks kos-mosas, kokį regime, visų pirma turėjo būti toks protas, kuris galėtų jį stebėti. Kitaip tariant, čia, rodos, mažiausiai pastangų reikalaujantis ir bet kuriam žmogui prieinamas veiklos pobūdis -tiesiog 52 buvimas -lemia tai, jog egzistuoja toks milžiniškas kosmosas. Tai galbūt tėra hipotezė, tačiau, apšvietus apreikštosios krikščionybės šviesai, šita mokslo ištara reiškia kur kas daugiau nei vien abstraktų filosofinį konceptą. 

Nagrinėdami šią įžanginę mintį, matome, kad galbūt pasaulis veikia retropriežastingumo principu. Kosmosas linijinio laiko aspektu yra kur kas ankstesnė kūrinijos fazė nei protingas, jį stebėti gebantis žmogus. Ir vis dėlto be stebėjimo nėra kosmoso. Čia taip pat juntame ir tam tikrus tomizmo teologijos bei filosofijos aspektus, kuriuos itin gerai susistemo dominikonų vienuolis, teologas Mariuszas Tabaczekas (2020, 2022), teigdamas, jog Dievo ir žmogaus bend rakūra remiasi tokia logika: a) tik Dievas yra tikra kūrybinga jėga, nes kuria ex nihilo; b) Dievas savo jėga nuolat palaiko pasaulį, saugo jį nuo dezintegracijos; c) žmogus, atsiliepdamas į Dievo veikimą ir kontempliuodamas Jo kūrybos rezultatą, prisideda prie to, kad pasaulis yra ir jis [žmogus] yra tame pasaulyje. 

Pirmosios dvi tezės yra pakankamai aiškios, o trečioji, atsižvelgiant į determinizmo ir pasirinkimo laisvės problematikos kontekstą, atrodo intriguojanti ir iš pirmo žvilgsnio tarsi primeta žmogui dvigubą predestinaciją iš Dievo. Vis dėlto M. Buberis šią problemą sprendžia, įvesdamas nicht tun sąvoką, reiškiančią giliausią įmanomą Dievo proto kontempliaciją, siekiant užmegzti betarpišką aš-tu santykį, kuriame aš ir tu riba tarsi nusitrina. Anot Buberio, tai mažiausiai išorinių pastangų reikalaujanti veikla. 

Tačiau vidines individo pastangas kuriant asmenį mums tikriausiai buvo numatęs didysis Švč. Trejybės pasitarimas prieš sukuriant žmogų: turime giliai kontempliuoti Dievo protą ir taip, abstrahuodami sąvokas, rūpintis pasauliu. Tik dėl pirmųjų tėvų nuopuolio ši veikla buvo išmainyta į tai, ką dabar turime,į išorinių pastangų reikalaujantį darbą (Garrigues 2022). Maria Gaetana Agnesi pabrėžė, jog tikroji kontempliacija -tai sugebėjimas pereiti nuo empirinės patirties bei fizinių objektų sintetinimo į sąvokas prie grynųjų sąvokų apmastymo, o tam reikia pasiekti visišką maldos ir intelekto sintezę (Lehner 2018: 90). Tai, anot I. Kanto (1783), žmogui neprieinama, nes reikia persikelti jau į praktinę metafizikos plotmę. 

Vis dėlto bene paveikiausiai ir tiksliausiai tai, ką mes schematiškai įvardijame kaip nicht tun, apibūdina šv. Augustinas. Veikale Apie sielos didybę (388 [2001] : 156) jis rašo, kad esminis sielos tikslas yra tapti vaikiška prieš Dievą. Autorius sako: "Neįsivaizduoju veiksmo, sunkiau įvykdomo už šį, bet panašesnio į neveiklumą. " Panaši dialektika tarp veiklumo ir neveiklumo plėtojama ir pačioje Evangelijoje (plg. Lk 10, [38] [39] [40] [41] [42]. Galop Senojo Testamento ištara apie tai, kad Enochas "ėjo su Dievu. Paskui jo nebebuvo, nes Dievas jį pasiėmė" (Pr 5,24) skelbia mirtingąjį nemirus. Tačiau reikšmingiausiai čia byloja būtent dieviškosios tylos spengimas, kuris tik tikėjimui ir kontempliacijai palieka ieškoti atsakymo, kodėl šis žmogus paimtas gyvas. 

Neveiklumo principas šiame skyrelyje atsiskleidžia kaip didžiausios įmanomos kūrybos imperatyvas. Žmogus,
section_name: LOGOS 116

section_content: negalėdamas kurti iš nieko ir savo būtimi palaikyti kūrinijos egzistencijos materijoje, gali būti klaidingai suprantamas kaip ribotas, tačiau būtent čia reikalaujama visiškai laisvo apsisprendimo pa-tirti transformaciją ar net transfigūraciją. Žmogaus galimybė kontempliuoti čia suvokiama kaip begalinis potencialas ne tik kurti ir tausoti kūriniją, bet ir ją atbaigti.
section_name: 53

section_content: Taigi laisvas atsakas į Dievo sukurtos realybės kontempliavimą ir kiek įmanoma į patį dieviškąjį sumanymą taip pat suponuoja ir visišką žmogaus laisvę, padaro žmogų mažuoju kūrėju. Apie tai skaitome Pradžios knygos 2 dalyje, kur žmogui suteikiama teisė pavadinti visus kūrinijos daiktus ir jam pavedama prižiūrėti kūriniją. Pamatiniai kūrinijos sandaros principai yra paremti erdvės bei laiko uždarumu ir savotišku žmogaus įmestumu į laiko tekmę, todėl toliau panagrinėsime problemą, ar žmogus gali "duoti vardą" savo laikui ir erdvei, kitaip tariant, ar yra pajėgus jį transparentiškai stebėti. Jei taip, aiškinsimės, ar gali nustatyti retrokauzalias įvykių priežastis. 

Retropriežastingumu, arba retrokauzalumu, galime vadinti tokią mokslo filosofijos mąstymo sistemą, kuriai būdinga įrodinėti šias hipotezes: a) praeities įvykiai gali būti nulemti įvykių bei veiksmų, kurie atsitinka dabartyje; b) praeities ar ateities įvykiai priklauso nuo įvykių, įvyksiančių ateityje. 

Viena pagrindinių priežasčių, įgalinusių tokias diskusijas, yra dvigubo plyšio eksperimentas, taip pat daugelis kvantinės mechanikos atradimų. O viena pagrindinių filosofinių teorijų, pagrindžiančių retropriežastingumo galimybę, yra vadinamasis eternalizmas, paremtas laiko blokų prielaida, kad kiekvienas įvykęs ar įvyksiantis laiko momentas erdvėje yra amžinas ir vyksta nuolat (Le Bihan 2020). Teigiama, jog bet koks laiko įvykis nėra objektyvioji praeitis, dabartis ar ateitis,kalbama apie atskirus, ne tiesiniu priežastingumu susijusius laiko blokus, tarp kurių įmanomas įvairus priežastingumas. Vienas momentas, kuris mums yra realus, kitoje tikėtinoje realybėje egzistuoja kaip visiškai kitoks įvykis (Savitt 2000; Crisp 2007; Zimmerman 2011). 

Esminis šios prieigos taškas suponuotų, kad sąmoningas subjektas, stebintis erdvėlaikį, priklausomai nuo savo pasirinkimų viename ar kitame laiko bei erdvės bloke gali daryti įtaką tiek "praeityje įvykusiems", tiek ateityje įvyksiantiems įvykiams. Kitaip tariant, nebūtinai keičiasi pats blokas -jis iš tiesų negali keistis, nes vyksta amžinai, tiesiog daugėja tų blokų vienetų 1. 

Atrodytų, panašūs samprotavimai kažin ar gali paskatinti kaip nors naujai suvokti pagrindines krikščioniškas tiesas, tačiau galime prisiminti, jog pats Jėzus iš žmogaus trokšta tikėjimo, keičiančio realybės konfigūracijas (plg. Mk 11, [20] [21] [22] [23] Mt 22, [18] [19] [20] [21] [22] Todėl nekeista, kad būtent miesto raidos konfigūracijose, vadovaujantis isto-rine ir tarpcivilizacine jo tapsmo logika, atsiskleidžia tam tikri dėsningumai, būdingi raštams, pavyzdžiui, skirtybių vienovė, panaikinant dialektinius santykius tarp skirtybių (Rudokas 2021; Langan 2019; Sheldrake 2014), taip pat išryškėja tam tikri kairos bei chronos laiko konceptų persipynimai. Pastebėta, jog civilizacijų istorijoje galime įžvelgti dvi priešinga kryptimi tekančias linijinio laiko juostas -abi jas lemia skirtingi entropijos dėsniai (Rudokas 2021). Jei, hermeneutiškai samprotaudami, mes nubrėžtume liniją tarp grynai žmogiško žmogaus, palaikančio visapusišką ryšį su kitu žmogumi bei aplinka (civilizacijos priešaušrio žmogus), ir technologinio išsipildymo techniniame singuliarume laukiančio žmogaus, išvystume dvi visiškai priešingas evoliucijas. 

Todėl mieste galime stebėti aspektą, vadinamą giliuoju paveldu. Jis reiškia, kad tam tikros žinios neveikliai perimamos iš taip stipriai istoriniame laike nu-LOGOS 116 2023 LIEPA • RUGSĖJIS 56 tolusios istorijos, vertinant linijinio laiko aspektu, kad žmogus negali tų žinių kontempliuoti vien intelektu. Kitaip sakant, greitas ir, rodos, nežabotas socialinių bei fizinių mokslų technologijų suklestėjimas kasdienybėje reiškia ne ką kitą, kaip viršsąmoningą norą jungtis į tą giliojo paveldo būvį, kai žmogus, nelyginant Edene, buvo integruotas su aplinka. Tačiau jei žvelgsime iš atvirkštinio mums laiko perspektyvos, lygiai taip pat matysime, kad žmogaus evoliucionavimą į tą priešaušrio civilizacijos žmogų galima laikyti troškimu išpildyti giliosios ateities būklę, kai žmogus "buvo" (mūsų atveju bus) susijungęs su aplinka, bet jau pasitelkdamas ne socialinius ryšius, o technologines priemones. 

Miestas šiuo aspektu yra būtent tas veiklumo laukas, kuriame šie du poliai persipina ir vystosi vienas link kito. Tad, žvelgiant kultūros -civilizacijos aspektu, retrokauzalumas atrodo ne tik teoriškai motyvuotas, bet realus, tiesiog pakreipiant žiūros tašką į laiko tėkmę. Kitaip tariant, žiūrėdami civilizacijos raidos filmą "nuo pabaigos" atgal, mes regėsime tą pačią termodinaminę logiką.
section_name: RetRopRiežastingumas. kRikŠČionybė iR kai kuRios FilosoFinės pRieigos

section_content: Vis dėlto čia išryškėja ypatinga žmogiškojo pašaukimo alegorija žmogui. Tam tikra prasme pasaulis yra uždaras erdvės ir laiko požiūriu. Tiek remiantis fizinių mokslų paradigmomis, tiek ir krikščioniškąja teologija, pasaulis turi pradžią, vadinasi, turės ir pabaigą. Žmogaus veik lumui, kaip matėme, gali būti keliamas netgi viršuždavinys, kaip potencialo Dievažmogiui, tačiau tikrasis tapsmas vyksta kontempliatyviame santykyje su sukurtąja aplinka, pabrėžiant siekį matyti laiko vienovės tėkmę. M. Hei deggeris (1926) pabrėžia, jog istorija nėra pirmesnė už ateitį, nes tik tas, kas turi ateitį, gali kurti istoriją. Šitą aspektą mes galime įžvelgti, vykstant miesto raidos procesams. 

Įsivaizduokime, jog turime kokį nors brangų architektūros paveldo objektą "x", kurio kultūrinė įtaka yra tokia stipri, jog jis tampa visos urbanistinės aplinkos formantu. Dar daugiau, jis virsta etiniu imperatyvu ateičiai (Ganiatzas 2011: 151-162). Tačiau įsivaizduokime ir kitą objektą į ateitį laike nuo "x", kuris, netgi intencionaliai nesiekdamas, vien in tuityviai nujausdamas, po daugelio metų ar istorinių erų taip gerai išpildo to "x" sukuriamus imperatyvus, kad iš naujo apibrėžia tą "x". Pavadinkime šitą objektą "y". Taigi, matome aiškų "y" potencialą mieste tapti pirmesniam chronologinio laiko aspektu, nes "y" pastate sutelktos žinios iš naujo apibrėžia "x" ir nustato jo ["x"] vietą miestovaizdyje. 

Objektas "y" retropriežastingai veikia objektą "x", nes ne tik pakeičia žinias apie jį. Juk abu objektai dalijasi vienu urbanistiniu audiniu, todėl "x" atsiradus "y" išlieka tas pats autentiškas "x", bet kartu ir pakinta fiziškai, kompozicijos aspektu, dėl "y" daromos įtakos. Kitaip tariant, stebėdami dvi šventoves ["x" ir "y"], mes matome, kad jos, viena vertus, autentiškos, kita vertus, visiškai pasikeičia fiziniu bei semantiniu aspektais.
section_name: piRmumas laike iR miesto audinyje

section_content: Aptarėme retropriežastingumo apraiškas mieste ir objekto tarpusavio ryšius dvikrypčiame linijiniame laike. Mūsų civilizaciniam vyksmui būdinga, kaip matėme, fluktuacija tarp "pradžios" ir "pabaigos", todėl mes prieiname prie išvados, jog kontempliatyvusis neveiklumas yra raktas, padidinantis tiek miesto evoliucijos, tiek ir žmogiškosios sąmonės galimybes. Neveiklumą suvokiame kaip sunkiausią įmanomą veiklą, kuri neturi tikslo daryti įtaką 4D erdvės konfigūracijoms, bet būtent dėl to iš tiesų ir formuoja tą 4D erdvę, tačiau būnant jau 5D erdvėje -regint laiką kaip mažų mažiausiai dvikryptį. 

Mūsų schematiškai aptartos dvi šventovės, besidalijančios bendru urbanistiniu audiniu -"x" ir "y", yra autentiškos [kaip fiziniai artefaktai 4D erdvėlaikyje], bet kartu nuolat kintančios, todėl galime teigti, jog esminis jų bruožas yra inversija. Inversija ne vienas kito atžvilgiu, bet būtent to, ką galėtume pavadinti Dievo mintimi. Kitaip tariant, šie du objektai, kaip ir visi kiti daiktai bei reiškiniai 4D pasaulyje, nėra iki galo realūs, nes jie gali būti visiškai skirtingi savo potencia lo erdvėje, kituose laiko blokuose, atitinkančiuose faktinės dabarties chronologi-nį momentą. "Laiko blokų" terminas galbūt reikalautų patikslinimo kituose hermeneutiniuose tyrimuose, tačiau jis jokiu būdu nepanaikina įvykio momento ir paties įvykio autentiškumo bei unikalumo. Tiesiog priimama, kad viename chronologinio laiko vienete gali tilpti daugiau nei vienas vienintelis realybės vaizdinys. 

Taigi, kaip sako Mokytojas Ekchartas (1310-1313), reikia viename gerame būde matyti ne šio būdo unikalumą, o visus gerus būdus. Miesto statytojas čia visų pirma yra suvokėjas, ir pirmasis jo uždavinys nėra neveikliausiai, kaip tik įmanoma, kontempliuoti tai, koks yra miestas ir ką 4D erdvėje sukaupta patirtis mums byloja. Jo uždavinys yra priešingas -turėti omenyje kuo daugiau minčių apie tai, ko 4D erdvė tame mieste mums nebyloja. Tokiu būdu kontempliacija perkelia tiek stebintįjį, tiek ir stebinį į 5D erdvę, kur laikas jau nevaržomai gali tekėti dviem kryptimis, ir retropriežastingumas čia tampa realybe. Todėl paveldas fiziniu požiūriu apibrėžtas kaip kuo platesnių bei skvarbesnių žinių šaltinių (vietoj 4D erdvės naudojantis 5D erdve) naudojimas, nuolat perkuriant urbanistinį audinį.
section_name: 57