# Kandži

|  |
| --- |
|  Chanské písmo |
| Klasifikácia |
| ISO 15924: | 500 / Hani |
| **Ukážka** |
| V čínskom texte: 日文漢字是書寫日文時所使用的漢字。日文漢字的寫法基本上與中文使用的漢字大同小異。 V japonskom texte: 日本における漢字は、表音文字である“かな”と並んで日本語を表記するための主要な文字となっている。 V kórejskom texte: 漢字(한자)는 中國에서 비롯된 文字로 東아시아의 여러 國家에서 使用하고 있다. |

slovo „kandži“ napísané v japončine (vľavo) a v modernej čínštine (vpravo)
**Kandži** (漢字, doslova „chanské znaky“) sú pôvodne čínske, dnes sinojaponské ideogramy používané spolu s mórovými písomnými systémami hiragana a katakana (spoločne známe ako *kana*) a s latinskou abecedou (rómadži) pri zápise japončiny. Značná časť znakov v čínštine a v japončine je síce vizuálne identická, no neplatí to univerzálne. Existujú znaky, ktoré sa píšu rozdielne, čo je výsledkom nejednotného procesu zjednodušenia znakov, ktorý sa najmä po Druhej svetovej vojne uskutočnil v oboch krajinách oddelene. V japončine tento proces nebol až tak drastický ako v čínštine, a preto sa v moderných textoch tradičné formy japonských znakov (kjúdžitai) takmer vôbec nevyskytujú. Naopak, tradičné formy čínskych znakov sa dodnes používajú na Taiwane, v Hongkongu či v Macau. Zjednodušenie znakov zväčša prebehlo prostredníctvom zníženia ich počtu ťahov, no vo vzácnych prípadoch nastalo aj pridanie ťahu (napríklad, 卷 na 巻). Hlavný problém vo všeobecnosti spočíva v nekonzistencii niektorých aplikovaných zásad. Napríklad, znaky 龍 a 瀧 boli zjednodušené na 竜 a 滝, no znaky 襲 a 籠 zjednodušené neboli. Existujú aj znaky, ktoré majú v jednotlivých jazykoch úplne odlišný význam, hoci vo všeobecnosti platí, že často spadajú aspoň do rovnakého sémantického okruhu. Z hľadiska výslovnosti síce v prípade niektorých znakov možno pozorovať určitú mieru podobnosti medzi čínskou a japonskou verziou, no vo väčšine prípadov platí, že majú odlišnú výslovnosť, a to najmä kvôli tomu, že čínština na rozdiel od japončiny využíva tóny a japončina na rozdiel od čínštiny využíva aj čisto japonské čítania znakov (hoci až okolo 40% japonských kandži nemá japonské *kun* čítanie). Na záver je nutné poznamenať, že existuje aj zopár znakov, ktoré vznikli v Japonsku, no je ich veľmi málo. Tieto znaky japonského pôvodu sa zvyknú označovať pojmom *kokudži* (národné znaky) a sú čiastočne špecifické tým, že nemajú sinojaponské *on* čítanie (iba čiastočne z toho dôvodu, že možno nájsť aj pár znakov, ktoré nemajú sinojaponské čítanie a napriek tomu sú čínskeho pôvodu). Ako príklad kokudži možno uviesť znaky 凧 *tako* (šarkan) a 栃 *toči* (gaštan). Drvivá väčšina takýchto znakov sa nachádza mimo zoznamu džójó a používa sa v kandži pre prírodu (stromy, kvety, ryby, a pod.). Kokudži zároveň nie sú súčasťou tradičnej šesťčlennej kategorizácie znakov podľa pôvodu (rikušo), nakoľko tento systém vznikol dávno predtým než prvé kokudži.

Japonské kandži možno zapisovať zľava doprava alebo zhora dole, a to v závislosti od písomného materiálu. *Jokogaki* (→) štýl používajú napríklad japonskí študenti pri zapisovaní poznámok, zatiaľ čo *tategaki* (↓) štýl sa zvykne používať pri písaní esejí alebo v komiksoch manga. Zaujímavé je aj to, že prvý spomínaný štýl sa používa na zápis elektronických správ, zatiaľ čo druhý štýl sa používa v bežnej tlači. Pri zápise japončiny sa medzi znaky až na určité špecifické výnimky nikdy nevkladajú medzery. Napriek tomu, že sa jedná o aglutinačný jazyk (časté tvorenie slov pomocou pridania jednej či viacerých koncoviek), drvivá väčšina slov sa skladá z dvoch znakov, čo umožňuje relatívnu plynulosť čítania textu. Japonci zároveň zvyknú skracovať slovné spojenia zložené zo štyroch či viacerých znakov (napr. 文部科学省 *Monbukagakušó* na 文部省 *Monbušó*, a pod.). Plynulosť čítania v textoch určených pre školákov umožňuje *furigana* (fonetický prepis čítania komplikovanejších znakov prostredníctvom kany nad daným slovom).

Japonské deti sa učia čítať a písať znaky až od prvého ročníka základnej školy, čo v praxi znamená, že nie sú plnohodnotne gramotné v jazyku. V tomto smere sú Japonci v obrovskej nevýhode v porovnaní s Európanmi, ktorí dokážu používať latinskú abecedu (alebo azbuku, a pod.) často predtým než nastúpia do školy alebo najneskôr po ukončení prvého ročníka povinnej školskej dochádzky. Japonskí školáci majú 12 rokov na to, aby sa naučili všetkých 2136 *džójó* kandži, no povinná školská dochádzka trvá iba 9 rokov, takže nemožno s určitosťou tvrdiť, že všetci Japonci sú po doštudovaní plne gramotní. Výhodou však je, že v Japonsku sa znaky zvyknú vyučovať viac-menej v závislosti od ich frekvencie použitia, a preto 1026 *kjóiku* kandži, ktoré by sa japonské deti mali byť schopné naučiť počas prvých šiestich rokov štúdia na základnej škole, pokrývajú vyše 90% zo všetkých znakov vyskytujúcich sa v bežných textoch. Napriek tomu, že za posledných pár desaťročí sa v Japonsku objavilo zopár návrhov na reformu písomného systému a zredukovanie či úplne zrušenie znakového písma, tak počet povinných znakov, ktoré by Japonci mali ovládať sa neustále zvyšuje. Od roku 1981 sa zoznam 1850 *tójó* rozšíril na dnešných 2136 *džójó* a v roku 2020 bol počet *kjóiku* navýšený z 1006 na 1026.

## Referencie

## Pozri aj

* písmo
* hiragana
* katakana