Rikunarita-ORG/Wikinium huggingface dataset:
# Nastavljeni rat

| Nastavljeni rat
 |
| --- |
| Segment Drugog svetskog rata
 |
|  Finski samohodni topovi Štug III na paradi.
 |
|

|  |  |
| --- | --- |
| Datum
 | 25. jun 1941 - 19. septembar 1944.
 |
| Lokacija
 | Finska, Karelija, Murmansk |
| Ishod
 | Sovjetska pobeda
 |

 |
| Sukobljene strane
 |
|  Finska  Nemačka  Italija
 |  Sovjetski Savez  Ujedinjeno Kraljevstvo
 |

**Nastavljeni rat** ili **Produženi rat** (finski: *jatkosota*; švedski: *fortsättningskriget*; 25. jun 1941 – 19. septembar 1944) se odosi na neprijateljstva između Finske i Sovjetskog Saveza tokom Drugog svetskog rata.

Finci su tokom rata usvojili ovaj naziv da se razjasni da je ovo nastavak prethodnog Zimskog rata. Sovjetski Savez je smatrao ovaj rat kao deo svoje borbe protiv Nacističke Nemačke i njenih saveznika, kao deo Istočnog fronta, odnosno Velikog patriotskog rata. Nemačka je smatrala svoje operacije u ovom regionu kao deo svojih ukupnih ratnih napora na Istočnom frontu i pružala je Finskoj materijalnu pomoć od kritične važnosti i vojnu saradnju.

Akt neprijateljstava između dve države je započeo 22. juna 1941, na dan kada je Nemačka pokrenula svoju invaziju na Sovjetski Savez. Otvoreni sukob je počeo 25. juna sovjetskim napadima iz vazduha. Potonje finske operacije su poništile ustupke nakon završteka Zimskog rata na Karelijskoj prevlaci i Ladoškoj Kareliji. Na Karelijskoj prevlaci Finsci su zaustavili svoju ofanzivu na 30 km od Lenjingrada, na predratnoj granici između SSSR-a i Finske. Finske snage nisu direktno učestvovale u opsadi Lenjingrada, već su umesto toga dve i po godine držale svoje predratne teritorije. Sovjetsko vadzuhoplovstvo je 1944. godine bombardovalo Helsinki i druge veće finske gradove. Na kraju je sovjetska strateška ofanziva isterala Fince sa teritorija koje su osvojili u ratu, ali je finska vojska zaustavila ofanzivu u julu 1944. Primirje je 5. septembra okončalo neprijateljstva, a pratilo ga je Moskovsko primirje 19. septembra. Pariskim mirovnim sporazumom rat je formalno okončan. Finska je predala Sovjetskom Savezu pokrajinu Petsamo, iznajmila luku Porkala i platila 226.500.000 dolara ratne odštete Sovjetskom Savezu, ali je zadržala svoju nezavisnost.

## Reference

## Literatura

* Lavery, Jason Edward (2006). *The history of Finland*. Greenwood Press. str. 126.
# Zastava Estonske Sovjetske Socijalističke Republike

Zastava Estonske SSR od 1953. do 1990. godine.
Zastava Estonske SSR od 1940. do 1953. godine.
**Zastava Estonske Sovjetske Socijalističke Republike** bila je službena zastava Estonske SSR od njezina osnivanja i pristupanja Sovjetskom Savezu 1940. godine pa do obnove suvereniteta Republike Estonije 1990. godine. Osim tipičnih komunističkih simbola (srp i čekić, zvijezda, crvena boja), zastava je od 1953. godine imala i liniju koja je simbolizirala morske valove.

Nakon sovjetske invazije u lipnju 1940. godine, Estonija je okupirana, a ubrzo i pripojena Sovjetskom Savezu pod nazivom Estonska Sovjetska Socijalistička Republika. Od 31. listopada 1940. godine, službena zastava Estonske SSR bila je sovjetska zastava s latiničnim tekstom "ENSV" iznad srpa i čekića, umjesto tradicionalne zvijezde. Nova zastava formalno je usvojena 6. veljače 1953. godine te je također koristila sovjetsku zastavu kao podlogu, s tim da je ispod srpa i čekića dodana bijelo-plava linija koja simbolizira morske valove; sličan dizajn imala je i zastava Latvijske SSR. Dizajner ove zastave bio je Paul Luhtein.

Za vrijeme Estonske SSR, estonska dijaspora i diplomacija, kao i Estonska vlada u egzilu, i dalje su koristile estonsku trobojnicu kao jedinu međunarodno priznatu zastavu Estonije; istovremeno, korištenje te zastave bilo je zabranjeno i kažnjivo na području Sovjetskog Saveza.

Estonske su vlasti 20. listopada 1988. godine ponovo dozvolile korištenje estonske trobojnice na području Estonske SSR. Dana 23. veljače 1989. godine, sovjetska zastava službeno je skinuta s Pikk Hermanna na dvorcu Toompei. Sljedećeg jutra, 24. veljače, zastava je zamijenjena estonskom trobojnicom u čast 70. obljetnice Deklaracije o nezavisnosti Estonije.

Stupanjem na snagu Zakona o državnim simbolima Estonije 8. svibnja 1990. godine, godinu dana prije potpune obnove estonskog suvereniteta 1991. godine, korištenje zastave i grba Estonske SSR službeno je stavljeno van snage.

## Povezano

* Zastava Estonije
* Zastava Sovjetskog Saveza
* Grb Estonske SSR
* Estonska SSR

## Reference
# Kolektivizacija

Jedno od prvih kolektivnih gazdinstava u Rumuniji, osnovano 1949. godine u selu Răşcani, u okrugu Vaslui (čit. Vasluj)
**Kolektivizacija** (iz latinskog preko ruskog) proces je pretvaranja privatne svojine (nekretnina i sredstava za rad) u neki oblik zajedničke svojine - državnu svojinu ili društvenu svojinu, preko stvaranja kolektiva, kolektivnih gazdinstava, zadruge, kolhoza i sl.

Kolektivizacija je najšešće vezana za ekstremne ideologije kao što su: komunizam, nacizam, fašizam i sl., koje privatnu svojinu smatraju preprekom za ostvarenje svojih idealističkih ciljeva.

## Marksistička gledišta

Od svih verzija socializma, marksizam je išao najdalje s teorijom ukidanja privatnog vlastinštva i uvođenja državnog. Likvidacija privatnog vlasništva u poljoprivredi uklapa se u opšte dogme marksizma. Ideolozi marksizma su smatrali seljake okorelim konzervativcima za revoluciju i preterano vezanim za njihovo poljoprivredno zemljište. Ukidanje privatne poljoprivredne imovine nazvano je kolektivizacijom, a prve takve kolektivne formule nazvane su kolhozima u Sovjetskom Savezu.

## Sprovođenje kolektivizacije

Kolektivizacija je u komunističkim zemljama, po pravilu, sprovođena nasilno uz jake represivne mere. U periodu od 1946. do 1962. godine seljaci su vodili teške borbe s vlastima oko pitanja kolektivizacije. Stotine hiljada seljaka bilo je zatvarano i premlaćivano jer su se opirali kolektivizacije, a neki su se, kao u Rumuniji, borili u planinama s oružjem u rukama protiv oduzimanja njihovog poljoprivrednog zemljišta.

Stvaranjem državne svojine kroz nacionalizaciju i konfiskaciju, kao i privrednim planiranjem i kolektivizacijom, menjana je privredna i socijalna struktura i stvaran ekonomski ambijent u kom je, u etatizovanoj privredi, sve tokove kontrolisala partija na vlasti. Svi ti procesi u zemljama Istočnog bloka odvijali su se uz budan ideološko-politički nadzor SSSR-a, koji je delio kritike i određivao smernice razvoja pojedinih zemalja.

## Zemlje u kojima je bilo kolektivizacije

Tokom 20. veka kolektivizacija je prinudno sprovedena u Sovjetskom Savezu, baltičkim državama, Bugarskoj, Čehoslovačkoj, Jugoslaviji, NR Kini, Kubi, Mađarskoj, Moldaviji, Rumuniji, Severnoj Koreji, Tanzaniji i Vijetnamu. Postoje primeri dobrovoljne kolektivizacije u Indiji, Izraelu i Meksiku.

## Izvori i spoljašnje veze

* *HOL*
* Srđan Cvetković, *Represija u Srbiji 1944-1953.*, Institut za savremenu istoriju, Beograd
* HRT, *Kolektivizacija u SFRJ*
* I. E. Zelenin, *«Revolюciя sverhu»: zaveršenie i tragičeskie posledstviя*
* Radio Romania International, *Teorija kolektivizacije poljoprivrede*
# Komunistička partija Estonije

| Komunistička partija Estonije *Eestimaa Kommunistlik Partei* |
| --- |
|  |
| Vođa | Karl Säre (1940–1943) Nikolai Karotamm (1943–1950) Johannes Käbin (1950–1978) Karl Vaino (1978–1988) Vaino Väljas (1988–1990) |
| Osnivanje | 5. studenog 1920. |
| Raspuštanje | 26. ožujka 1990. |
| Podmladak | ELKNÜ |
| Ideologija | komunizam marksizam-lenjinizam |
| Službene boje |      |

**Komunistička partija Estonije** (estonski: *Eestimaa Kommunistlik Partei*, **EKP**) bila je politička stranka u Estoniji.

Komunistička partija Estonije službeno je osnovana 5. studenog 1920. godine, kada se Centralni komitet estonskih sekcija Ruske komunističke partije odvojio od centralne partije. Tokom prve polovice 1920-ih godina, nade u svjetsku revoluciju još su uvijek bile visoke, a estonski su komunisti gajili vlastite nade o povratku na vlast u zemlji. Raširene ekonomske i društvene krize pojačavale su njihove nade. Partijski aktivisti nisu samo morali podržavati partijsku agendu, već su morali biti spremni na ilegalne aktivnosti poput organiziranja urota, prijevoza oružja i dijeljenja propagandnih materijala, skrivanja traženih aktivista i prikupljanja informacija za revolucionare. To je dovelo do toga da je EKP bila u konstantnom sukobu s državom.

S obzirom na činjenicu da EKP nije imala želju djelovati unutar etabliranog političkog sustava, partijski čelnici nikada se nisu potrudili legalizirati partijsko djelovanje za vrijeme nezavisne Republike Estonije, niti su odustajali od svojih zahtjeva za oružanim ustankom i ujedinjenjem sa Sovjetskim Savezom.

Iako je podrška partiji značajno opala nakon 1917. godine, EKP je još uvijek uživala snažnu podršku među industrijskim proleterijatom, a povremeno i među seljacima bez vlastitih posjeda, nezaposlenima, učiteljima i studentima. Tokom 20-ih je godina, posebice, imala snažan utjecaj među sindikatima. Na parlamentarnim izborima, članovi EKP uvijek su dobivali više od 5% glasova, međutim nakon neuspješnog komunističkog puča iz 1924. godine, partija je uvelike izgubila podršku te je sve do 1940. godine bila svedena na svega 70 do 200 članova.

Godine 1940., EKP je ponovo pripojena Svesaveznoj komunističkoj partiji, postavši tako ponovo regionalna organizacija koja je bila zadužena za vođenje Estonske SSR. Unutarpartijska čistka iz 1950. godine očistila je partiju od mnogih originalnih čelnika, koji su zamijenjeni novim, prominentnim estonskim komunistima koji su odrasli u Rusiji (vidi: "Jestonci").

Partija je ponovo razdvojena kao samostalna stranka 1990. godine, nakon što se suverenistička frakcija EKP-a odvojila i formirala zasebnu stranku; preostali estonski komunisti formirali su novu komunističku partiju, a originalna EKP službeno je raspuštena 26. ožujka 1990. godine.
# Pismo četrdesetorice

**Pismo četrdesetorice** (estonski: *Neljakümne kiri*), izvorno **Otvoreno pismo iz Estonske SSR** (estonski: *Avalik kiri Eesti NSV-st*), bilo je otvoreno pismo napisano 28. listopada 1980. godine i objavljeno sedam dana kasnije, u kojem je 40 uglednih intelektualaca pokušalo obraniti estonski jezik i izrazilo svoje nezadovoljstvo nemarom republičkih vlasti u kontekstu reakcije na prosvjede mladih povodom zabrane nastupa punk bendu Propeller. Stvarni razlozi u pozadini ovog pisma bili su mnogo dublji, a ticali su se politike rusifikacije koju je službena Moskva provodila na području Estonske SSR. Pismo je adresirano na *Pravdu*, *Rahva Hääl* i *Sovjetskaju Estoniju*, međutim ove novine - kao nijedne druge - nikada nisu objavile pismo; ipak, pismo je kroz samizdat bilo dostupno među narodom. Potpisnici pisma bili su:

* Priit Aimla
* Kaur Alttoa
* Madis Aruja
* Lehte Hainsalu
* Mati Hint
* Fred Jüssi
* Aira Kaal
* Maie Kalda
* Tõnu Kaljuste
* Toomas Kall
* Jaan Kaplinski
* Peet Kask
* Heino Kiik
* Jaan Klõšeiko
* Kersti Kreismann
* Alar Laats
* Aare Laht
* Andres Langemets
* Marju Lauristin
* Peeter Lorents
* Vello Lõugas
* Endel Nirk
* Lembit Peterson
* Arno Pukk
* Rein Põllumaa
* Tõnis Rätsep
* Paul-Eerik Rummo
* Rein Ruutsoo
* Ita Saks
* Aavo Sirk
* Mati Sirkel
* Jaan Tamm
* Rein Tamsalu
* Andres Tarand
* Lehte Tavel
* Peeter Tulviste
* Mati Unt
* Arvo Valton
* Juhan Viiding
* Aarne Üksküla

Iako pismo nikada nije javno objavljeno, sovjetske su vlasti u studenom 1980. krenule u progon potpisnika. Razni partijski dužnosnici "ispitivali" su ih na radnim mjestima te su ih prisiljavali da povuku svoje potpise; dio njih je to i učinio. Četvorica potpisnika dobili su otkaz, a KGB je izvršio pretres doma Jaana Kaplinskog, za kog se vjerovalo da je idejni autor pisma. KGB je također pokušao pronaći ljude koji su prokrijumčarili pismo izvan zemlje, ali bez uspjeha. Druge represivne mjere nisu poduzimane. Kao reakciju na pismo, sovjetski akademik Gustav Naan objavio je pismo naslova "Nekoliko misli o ideološkoj situaciji", zahtijevajući kazne za potpisnike pisma koje je nazvao "bandom četrdesetorice".

Izvan Estonije, pismo je prvi put objavljeno 10. prosinca 1980. godine u stockholmskim novinama *Eesti Päevaleht*, tjedniku Estonaca u egzilu. Pismo je ubrzo prevedeno i na engleski jezik. U Estoniji, pismo je prvi put javno objavljeno u *Vikerkaaru* tek 1988. godine.

## Reference

## Vanjske veze

* Text of the Letter of 40 in English [1] Arhivirano 2022-07-29 na Wayback Machine-u
* *40 kirja lugu* by Sirje Kiin, Rein Ruutsoo and Andres Tarand. Olion 1990, ISBN 5-450-01408-2
* Rein Ruutsoo: *Tartu Ülikool ja 40 kiri: kodanikuühiskond Eestis ja vastupanu strateegiad*, no. 31 in *Tartu Ülikooli ajaloo küsimusi*, pages 144–181
* Andres Tarand: *Kiri ei põle ära: päevaraamat 1980–...*, Eesti Päevalehe Kirjastus 2005, ISBN 9985-9662-1-X
# Fosforitni rat

Karikatura "Samo govna!" (estonski: *Sitta kah!*) Priita Pärna objavljena je 8. svibnja 1987. godine usred Fosforitnog rata. Danas je ona vjerojatno najpoznatija karikatura u historiji Estonije.
**Fosforitni rat** (estonski: *fosforiidisõda*) naziv je za kampanju za zaštitu okoliša iz 1987. godine koja se dogodila u Estonskoj SSR povodom objavljivanja plana sovjetske vlade o eksploataciji fosforita u okrugu Lääne-Viru. Bio je to prvi ekstenzivni protestni pokret u Estonskoj SSR, a koji se danas smatra početkom procesa obnove estonske državnosti. Pokret je bio uspješan u ostvarivanju svojih temeljnih ciljeva (službena Moskva odustala je od svog plana), ali je imao i značajan utjecaj na događaje koji će dobiti naziv Raspjevana revolucija.

Zaštita okoliša postala je tema u Sovjetskom Savezu nakon katastrofe u Černobilju 1986. godine. Otvaranje te teme bila je direktna posljedica politike *glasnosti* koju je inicirao sovjetski čelnik Mihail Gorbačov. Mediji su masovno izvještavali o onečšićenju jezera Ladoga i Bajkalskog jezera, a revolt Latvijaca protiv izgradnje dodatne hidroelektrane na rijeci Daugavi postao je jedna od glavnih tema u zemlji. U Estoniji, najveći je problem bio plan sovjetske vlade da otvori niz rudnika fosforita u okrugu Lääne-Viru. Pripreme za ovaj projekt počele su još 1970-ih godina, a sredinom 1980-ih bile su gotove tako da su planirani rudnici gotovo postali stvarnost nedaleko od grada Rakverea. Iako je rudnik trebao zaposliti oko 10,000 radnika, ekološka katastrofa i zagađenje vode bile su neizbježne. Uz to, to bi dovelo i do značajnog povećanja broja ruskih radnika u Estoniji, a populacija Rakverea bi se popela s dvadeset na čak pedeset tisuća.

Planovi i izgradnja rudnika bili su državna tajna sve do 1987. godine, kada je estonska javnost doznala za njih. Početkom te godine ispostavilo se da su planovi već u poodmakloj fazi te da je eksploatacija trebala započeti u drugoj polovici 1990-ih. Ove informacije izazvale su bijes lokalnog stanovništva. Mediji, koji su se postepeno oslobađali od državne kontrole i cenzure, podržali su narodni otpor prema rudnicima fosforita. Vodstvo Estonske SSR našlo se na udaru kritika jer su sve ovo skrivali od javnosti. Narod je zahtijevao da se svi planovi zaustave, a sve je kulminiralo u proljeće 1987. godine, kada su studenti organizirali dva mirna prosvjeda u Tartuu, noseći prosvjedne plakate i majice. Važan događaj zbio se i 8. svibnja 1987. godine, kada je Priit Pärn u časopisu *Sirp ja Vasar* (srpskohrvatski: *Srp i čekić*) objavio karikaturu naslova "Samo govna!" (estonski: *Sitta kah!*), koji je prikazivao seljaka kako lopatom po polju razbacuje gnjojivo u obliku Estonije. Karikatura je postala tema debate diljem zemlje te je danas vjerojatno najpoznatija karikatura u historiji Estonije.

Ipak, bili su uspješni. Takozvani Fosforitni rat oslabio je u drugoj polovici 1987. godine kada su estonske vlasti, nakon velikog pritiska javnosti, postigle dogovor sa službenom Moskvom o obustavi izgradnje rudnika. Tada je, također, postalo jasno da ekonomski krahirani Sovjetski Savez uopće ne može priuštiti izgradnju novih rudnika.

## Reference
# Edgar Savisaar

| Edgar Savisaar
 |
| --- |
|  |
|

---

Predsjednik privremene vlade Republike Estonije
 |
| Mandat 20. kolovoza 1991. – 29. siječnja 1992.
 |
| Prethodnik
 | Otto Tief (v.d.)
 |
| Nasljednik
 | Tiit Vähi (v.d.)
 |
|

---

Gradonačelnik Tallinna
 |
| Mandat prosinac 2001. – listopad 2004.
 |
| Prethodnik
 | Tõnis Palts
 |
| Nasljednik
 | Tõnis Palts
 |
| Mandat 9. travnja 2007. – 30. rujna 2015.
 |
| Prethodnik
 | Jüri Ratas
 |
| Nasljednik
 | Taavi Aas
 |
|

---

 |
| Rođenje
 | 31. svibnja 1950.  Harku, Estonija (tada  Sovjetski Savez) |
| Smrt
 | 29. prosinca 2022.  Tallinn, Estonija
 |
| Politička stranka
 | KP Estonije (1983–1988) Narodni front (1988–1991) Centar (1991–2022) |
| Obrazovanje
 | Univerzitet u Tartuu
 |
| Zanimanje
 | političar, historičar
 |

**Edgar Savisaar** (Harku, 31. svibnja 1950. – Tallinn, 29. prosinca 2022.), estonski političar te jedan od osnivača Narodnog fronta Estonije i Stranke centra. Godine 1991. postao je prvi predsjednik privremene vlade Estonije, a kasnije je obnašao niz ministarskih funkcija te je u dva navrata bio gradonačelnik Tallinna. Roditelji su mu bili farmeri koji su završili u zatvoru jer su se opirali kolektivizaciji, a on sam je kasnije završio povijest i filozofiju. Politikom se počeo baviti 1980-ih godina, a od sredine 1990-ih godina pa do svoje smrti bio je jedan je od najkontroverznijih estonskih političara. Njegovi pobornici smatrali su ga borcem za pravdu i jednakost, dok ga njegovi oponenti optuživali za autoritarizam, nepotizam i korupciju.

Ženio se tri puta i imao je četvoro djece. Godine 2015. liječnici su mu morali amputirati desnu nogu iznad koljena zbog teške bakterijske infekcije. Nikada se nije u cijelosti oporavio od te infekcije, a 2018. godine sud ga je oslobodio od optužnice za korupciju zbog jako lošeg zdravstvenog stanja zbog kojeg ne bi bio u stanju pratiti postupak i odslužiti eventualnu kaznu. Umro je 29. prosinca 2022. godine u Tallinnu.
# Deklaracija suvereniteta Estonske SSR

**Deklaracija suvereniteta Estonske SSR** (estonski: *Deklaratsioon Eesti NSV suveräänsusest*), često nazivana samo **Deklaracija estonskog suvereniteta** (estonski: *suveräänsusdeklaratsioon*) dokument je koji je objavljen 16. studenog 1988. godine u jeku Raspjevane revolucije u Estoniji. Deklaracija je proklamirala suverenitet Estonije te supremaciju estonskih zakona nad onima Sovjetskog Saveza. Estonski je parlament također polagao pravo i na prirodne resurse unutar granica Estonije, što je uključivalo poljoprivredna zemljišta, vode, šume, izvore minerala i sredstava za industrijsku proizvodnju, poljoprirvredu, građevinarstvo, državne banke, promet i javne službe.

Deklaracija suvereniteta bila je posljedica niza povijesnih i političkih okolnosti. S jedne strane, Zapad nikada nije formalno priznao sovjetsku okupaciju Baltika te je Estonska vlada u egzilu bila jedina međunarodno priznata vlada Estonije; vlada u egzilu, naravno, također nije priznavala sovjetsku okupaciju te je kroz cijeli Hladni rat polagala pravo na suverenitet na teritoriju Estonije, tvrdeći da je cjelokupni zakonski proces koji je doveo do formiranja Estonske SSR i njezinog pripajanja Sovjetskom Savezu protuzakonit. Međutim, za vrijeme Staljina, ideja o estonskom suverenitetu sustavno je gušena, a iako su neki kasniji sovjetski vođe liberalizirali državnu politiku, pitanje estonskog suvereniteta i dalje je bilo zakonski zabranjeno.

Tek kada je Mihail Gorbačov osamdesetih godina proveo značajne reforme (*glasnost* i *perestrojka*), politička represija u Sovjetskom Savezu došla je do svoga kraja i to je, posljedično, omogućilo donošenje ove deklaracije, koja će poslužiti kao temelj za obnovu estonske nezavisnosti i suvereniteta 1991. godine. Danas se 16. studenog u Estoniji slavi kao Dan deklaracije suvereniteta (estonski: *Suveräänsuse deklareerimise päev*).

## Povezano

* O obnovi nezavisnosti Republike Latvije
* Akt o ponovnoj uspostavi Države Litvanije
* Državni kontinuitet baltičkih država

## Reference
# Baltički put

Ljudski lanac koji povezuje tri glavna grada pribaltičkih zemalja 1989.
**Baltički put** ili **baltički lanac** bile su mirne političke demonstracije, koje su se dogodile 23. augusta 1989. Oko dva miliona ljudi uhvatilo se za ruke u obliku ljudskog lanca u rasponu od 600 km preko tri baltičke države - Estonske SSR, Letonske SSR i Litvanske SSR, tada republike Sovjetskog Saveza.

Time se obilježila 50. godišnjica pakta Ribbentrop-Molotov između Sovjetskog Saveza i nacističke Njemačke. Pakt i njegovi tajni protokoli podjele istočne Europe, doveli su do okupacije baltičkih država 1940. godine.

Demonstracije Baltičkog lanca organizirale su baltičke stranke, koje su se zalagale za neovisnost. Prosvjed je osmišljen, kako bi privukao globalnu pozornost pokazujući želju naroda za nezavisnost za svaki od tih entiteta. Također je pokazana solidarnost među ta tri naroda. Događaj je opisan kao kampanja, koja je polučila efikasan publicitet i emocionalno-vizualno zadivljujući prizor. Baltički aktivisti objavili su, da je na snazi ilegalna sovjetska okupacija i izrazili su želju za nezavisnošću baltičkih republika, ne toliko kao političko pitanje, već kao moralni problem. Sovjetske vlasti u Moskvi odgovorile su na događaj samo s intenzivnom retorikom.

U roku od šest mjeseci od protesta, Litvanija je postala prva republika Sovjetskog Saveza koja je proglasila nezavisnost.

## Izvori

## Vanjske veze

* Tekst zajedničke deklaracije baltičkih zemalja svijetu, pristupljeno 10. januara 2016.
* Slike Baltičkog puta Arhivirano 2011-07-22 na Wayback Machine-u, pristupljeno 10. januara 2016.
# Nootamaa

| Nootamaa  |
| --- |
|  |
| Podaci
 |
| Lokacija
 | Baltičko more
 |
| Arhipelag
 | Zapadnoestonski arhipelag
 |
| **Koordinate** | 58°19′20″N, 21°45′51″E |
| Država
 |  Estonija
 |
| Površina
 | 0,058  km²
 |
| Broj stanovnika
 | 0
 |
|  |

**Nootamaa** je najzapadniji otok Estonije i Zapadnoestonskog arhipelaga, koji se nalazi u Baltičkom moru udaljen oko 4 km sjeverozapadno od otoka Saareme.

## Karakteristike

Taj otočić u obliku potkovice površine - 0,058 km², obrastao je rjetkim niskim grmljem.
Nootamaa je dio Nacionalnog parka Vilsandi, poznata kao stanište brojnih ptica.

Istočno od Nootamae leži otočić *Uus-Nootamaa*, koji je izronio iz mora 1980-ih.

Nootamaa je motiv prikazan na estonskom novčiću od dva eura.

## Izvori

## Vanjske veze

* *Nootamaa* (`et`)
# Ruhnu

| Ruhnu  |
| --- |
|  |
| Podaci
 |
| Lokacija
 | Baltičko more / Riški zaljev
 |
| Arhipelag
 | Zapadnoestonski arhipelag
 |
| **Koordinate** | 57°48′0″N, 23°15′0″E |
| Država
 |  Estonija
 |
| Glavno naselje
 | Ruhnu
 |
| Površina
 | 11,9 km²
 |
| Broj stanovnika
 | 60
 |
|  |

**Ruhnu** (švedski: *Runö*, njemački: *Runö*, latvijski: *Roņu sala*) je otok na jugozapadu Estonije u Okrugu Saare.

## Karakteristike

Ruhnu je najudaljeniji otok Zapadnoestonskog arhipelaga koji se nalazi Riškom zaljevu bliže Latviji nego Estoniji.

Do rta Kolka u Estoniji ima 37 km, a do najbližeg estonskog otoka Kihnua 54 km, od svog administrativnog centra Kuressaare na otoku Saaremaa udaljen je 70 km. Od većih gradova Pärnua i Rige udaljen je podjednako 96 km.

Otok ima površinu od 11,9 km², dug je 5,5 km i širok 3,5 km.
Dužina njegove obale iznosi 23,3 km, jako je nizak - najviša točka na otoku je dina *Haubjerre* ima 28 metara.

Na otoku postoji samo jedno naselje u samoj sredini i nekoliko razbacanih farmi. Broj njegovih stanovnika varira od 60 stalnih zimi do 150 ljeti.
Ruhnu ima školu, muzej, biblioteku, dvije crkve, ambulantu, zgradu općine, dva dućana, društveni i kulturni centar i lučicu.

Od maja do oktobra je povezan trajektom sa Pärnuom na kopnu, a od aprila do oktobra do njega je moguće doći i malim avionom iz Pärnua i Kuressaarea.

## Historija

Sve do sovjetske okupacije 1944., otok je bio naseljen etničkim Šveđanima koji su nakon tog bili prisiljeni emigrirati u Švedsku.

## Izvori

## Vanjske veze

* *Ruhnu Vald* (`et`)