Rikunarita-ORG/Wikinium huggingface dataset:
# Haastov orao

| Haastov orao Vremenski raspon: kasni pleistocen – holocen
PreЄ

Є
O
S
D
C
P
T
J
K
Pg
N

↓

 |
| --- |
|  |
| Umjetnički prikaz Haastovog orla u napadu na moe
 |
| Status zaštite
 |
|
Status zaštite: **Izumrli** (cca. 1400.) (IUCN 3.1)
 |
| Naučna klasifikacija
 |
| Carstvo:
 | Životinje  |
| Koljeno:
 | Svitkovci  |
| Razred:
 | Ptice  |
| Red:
 | *Accipitriformes*  |
| Porodica:
 | *Accipitridae*  |
| Rod:
 | †Harpagornis  |
| Vrsta:
 | †H. moorei  |
| Dvojni naziv
 |
| Harpagornis moorei Haast, 1872. |

**Haastov orao** (*Harpagornis moorei*) je izumrla vrsta orla koja je nekoć živjela na Južnom otoku na Novom Zelandu. Haastov orao bio je najveća vrsta orla za koju se zna da je postojala, a njegova veličina je objašnjena kao evolucijska prilagodba veličini njegova plijena, najčešće moe, koja je mogla doseći i do 230 kilograma. Haastov orao je izumro oko 1400. godine, kada su maorska plemena do istrebljenja izlovili moe. Gubitkom primarnog plijena, Haastov orao je izumro u istom periodu.

Haastovog orla prvi je opisao njemački geolog Julius von Haast, u čiju će čast ptica i dobiti ime, temeljem ostataka koje je pronašao F. Fuller. Sam Haast je ptici dao ime *Harpagornis moorei*, u čast Georgea Henryja Moorea, na čijem su posjedu pronađeni ostaci. Kasnija DNK istraživanja otkrila su kako je Haastov orao u najbližem srodstvu s malim orlom i patuljastim orlom, a ne, kako se dugo vremena vjerovalo, s velikim orlom *Aquila audax*.

Haastovi orlovi bili su predatori, a ženke su bile osjetno veće od muškaraca. Njihov primarni plijen bile su velike moavke. Unatoč veličini, Haastovi orlovi imali su relativno malen raspon krila, od nekih 2.6 do 3 metra. Ženke su mogle doseći masu od 15 kilograma, dok su mužjaci dosezali između 9 i 12 kilograma. Pretpostavlja se da su mogli dosezati brzone od 80 km/h, a plijen su lovili pomoću velikih kandži na nogama.

Vjeruje se kako su Haastovi orlovi opisani u brojnim maorskim legendama, posebice u onima o ptici Poukai.
# Leiopelmatidae

| *Leiopelmatidae* Vremenski raspon: 200–0 Ma
PreЄ

Є
O
S
D
C
P
T
J
K
Pg
N

rana jura – danas |
| --- |
|  |
| Hochstetterova žaba (Leiopelma hochstetteri) |
| Naučna klasifikacija
 |
| Carstvo:
 | Životinje  |
| Koljeno:
 | Svitkovci  |
| Razred:
 | Vodozemci  |
| Red:
 | *Anura*  |
| Podred:
 | *Archaeobatrachia*  |
| Porodica:
 | Leiopelmatidae Mivart, 1869. |
| Rod:
 | Leiopelma Fitzinger, 1861 |
| Vrste
 |
| * *L. archeyi*
* *L. hamiltoni*
* *L. hochstetteri*
* *L. pakeka*
 |
|  |

Leiopelmatidae ili **novozelandske primitivne žabe** su endemska porodica žaba koja pripada podredu *Archaeobatrachia* i nastanjuje nekoliko područja na Novom Zelandu. Njihova relativno primitivna forma indicira da imaju prapovijesno porijeklo; neki suvremeni sistematičari smatraju kako se novozelandske žabe iz porodice *Leiopelmatidae* mogu spojiti sa sjevernoameričkim žabama iz reda *Ascaphus*, međutim danas prevladava mišljenje kako se radi o, taksonomski, dvije različite skupine. Danas su poznate četiri vrste žaba iz ove porodice i sve nastanjuju isključivo Novi Zeland.

Glavne karakteristike žaba iz ove porodice su dodatni kralješci (ukupno ih imaju 9) te ostaci repnih mišića kod odraslih (iako odrasli zapravo nemaju rep, koji je prisutan kod mladih žaba zbog nerazvijenih pluća, što uzrokuje potrebu za dodatnom kožom preko koje dišu). Kako i sjevernoamerička porodica *Ascaphidae*, koja pripada istom podredu, posjeduje ove karakteristike, neki su sistematičari predložili ranije spomenuto spajanje ovih porodica u jednu skupinu.

Jedna od važnih karakteristika ove porodice je i kasni oporavak od skoka, odnosno dugo vrijeme koje im je potrebno između dva uzastopna skoka, što je posljedica načina skakanja i zapravo atavizam kojega su žabe u evoluciji izgubile, ubrzavši znatno svoje skočno vrijeme.

Radi se o iznimno malim žabama koje narastu do 5 centimetara. Jaja uglavnom liježu u vlažno tlo, najčešće ispod kamenja ili vegetacije. Nakon izlijeganja iz jaja, punoglavci se razvijaju na leđima mužjaka, bez potrebe za vodom. Ipak, Hochstetterova žaba liježe svoja jaja u plitkim vodenim površinama i ima slobodne punoglavce, koji, doduše, ne plivaju i ne hrane se daleko od mjesta izlijeganja prije nego što postanu odrasle žabe. Životni vijek im može biti i preko 30 godina, što je iznimno dugo za ovako malene organizme.

## Vrste

Porodica **LEIOPELMATIDAE Rod Leiopelma
	+ Archeyjeva žaba, *Leiopelma archeyi* Turbott, 1942
	+ Hamiltononova žaba, *Leiopelma hamiltoni* McCulloch, 1919
	+ Hochstetterova žaba, *Leiopelma hochstetteri* Fitzinger, 1861
	+ Maudska žaba, *Leiopelma pakeka* Bell, Daugherty & Hay, 1998

### Izumrle vrste

Danas su poznate ukupno tri izumrle vrste i to preko podfosilnih ostataka, a i one su nastanjivale Novi Zeland. Te su vrste izumrle tokom posljednjih 1,000 godina.

* †Aurorina žaba, *Leiopelma auroraensis*
* †Markhamova žaba, *Leiopelma markhami*
* †Waitomska žaba, *Leiopelma waitomoensis*

Poznate su i dvije neimenovane vrste iz miocenskog perioda, pronađene u sklopu faune Saint Bathans.

## Reference

## Vanjske veze

* New Zealand Frog Conservation Biology - research on New Zealand frog biology
# Novozelandski dugorepi šišmiš

| Novozelandski dugorepi šišmiš
 |
| --- |
|  |
| Status zaštite
 |
|
Status zaštite: **Kritično** (IUCN 3.1)
 |
| Naučna klasifikacija
 |
| Carstvo:
 | Životinje  |
| Koljeno:
 | Svitkovci  |
| Razred:
 | Sisavci  |
| Red:
 | *Chiroptera*  |
| Porodica:
 | *Vespertilionidae*  |
| Rod:
 | *Chalinolobus*  |
| Vrsta:
 | C. tuberculata  |
| Dvojni naziv
 |
| Chalinolobus tuberculata Forster, 1844. |

**Novozelandski dugorepi šišmiš** (*Chalinolobus tuberculata*), znan i kao **pekapeka-tou-roa**, jedna je od 15 vrsta šišmiša iz roda *Chalinolobus*. Radi se o endemskoj vrsti s Novog Zelanda, iako je u pitanju bliski rođak još pet drugih vrsta iz skupine dugorepih šišmiša koji obitavaju u Australiji i drugdje.

Eholokacija ovog šimiša je relativno niskve frekvencije tako da ju mogu čuti čak i neki ljudi. Može letjeti i do 60 km/h, a ima i vrlo velik raspon staništa, od čak 100 km². Kao zračni kukcojed, novozelandski dugorepi šišmiš se hrani moljcima, sitnim muhama, komarcima i kornjašima, a primarna lovišta su mu rubna područja šuma. Može težiti između 8 i 12 grama.

Ženke okote samo jedno mladunče tokom ljeta i samostalno se brinu o njemu, mada se znaju udružiti i s drugim ženkama u skupine do 120 jedinki. Te podkolonije se gotovo svakodnevno sele na nova stabla, prilikom čega se redovito razdvajaju u manje skupine i ponovo spajaju. U nekim područjima za staništa koriste i pećine, ali to je u pravilo rijetko.
# Sisavac iz Saint Bathansa

| "Sisavac iz Saint Bathansa" Vremenski raspon: Miocen, 19–15 Ma
PreЄ

Є
O
S
D
C
P
T
J
K
Pg
N

↓

 |
| --- |
| Status zaštite
 |
|
Status zaštite: **Izumrli** (nepoznato) (IUCN 3.1)
 |
| Naučna klasifikacija
 |
| Carstvo:
 | Životinje  |
| Koljeno:
 | Svitkovci  |
| (nekategorizirano):
 | Sinapsidi  |
| Razred:
 | Sisavci  |
| Podrazred:
 | *Theriiformes*  |
| Vrsta:
 | †**"Sisavac iz Saint Bathansa"**  |

**"Sisavac iz Saint Bathansa"** je naziv za još uvijek neimenovanog, izumrlog sisavca koji je u miocenskom periodu živio na Novom Zelandu. Jedan od značajnijih članova faune Saint Bathansa, ovaj je sisavac poznat po tome što je dugo vremena bio preživjeli primjerak "arhaičnog" sisavca, zapravo ni placentaš ni tobolčar, ali i kao dokaz da su kopneni sisavci u jednom periodu ipak obitavali na Novom Zelandu, što je značajno jer su jedini sisavci u suvremenom Novom Zelandu, čijom faunom dominiraju ptice, zapravo šišmiši.

Jedini primjerci ove vrste pronađeni su 1978. godine u Saint Bathansu, a od njih su ostali samo fragment donje vilice (primjerak **MNZ S.40958**) i bedrena kost (primjerak **MNZ S.42214**). Iako malobrojni i nepotpuni, ti fosilni ostaci otkrivaju kakvo je zubalo imao (iako je čeljust pronađena bez zubiju, mada sa šupljinama koje indiciraju da su zubi nestali *post-mortem*) te da je vjerojatno imao nekakav polusjedeći stav, sličan taksonu *Theria*, ali ni približno kao kod jednootvornih životinja.

Taksonomska klasifikacija predstavljala je izrazite probleme zbog manjka dokaza i saznanja; iako je 2006. godine klasificiran u takson *Theriiformes*, zbog promjena u klasifikacijskim kriterijima postoji mogućnost da ta klasifikacija bude promijenjena.
# Snareski pingvin

| Snareski pingvin
 |
| --- |
|  |
| Status zaštite
 |
|
Status zaštite: **Osjetljivi** (IUCN 3.1)
 |
| Naučna klasifikacija
 |
| Carstvo:
 | Životinje  |
| Koljeno:
 | Svitkovci  |
| Razred:
 | Ptice  |
| Red:
 | *Sphenisciformes*  |
| Porodica:
 | *Spheniscidae*  |
| Rod:
 | *Eudyptes*  |
| Vrsta:
 | E. robustus  |
| Dvojni naziv
 |
| Eudyptes robustus Oliver, 1953. |

**Snareski pingvin** (*Eudyptes robustus*), znan i kao **pinvgin sa otočja Snares** je pingvin koji obitava na Novom Zelandu. Pingvini žive i razmnožavaju se na otočju Snares, manjoj otočnoj skupini koja se nalazi nedaleko od južne obale Južnog otoka. Snareski pinvin je srednje veličine, u rasponu od 50 do 70 centimetara, težak izmđu 2.5 i 4 kilograma te ima izraženu žuru krestu. Gornji dio tijela mu je tamnoplave i crne boje, dok mu je donji dio bijel. Kljun mu je izraženo narančaste boje, a koža mu je svijetle boje. Najčešće ga se uspoređuje s Fiordlandskim pingvinom.

Snareski pinvin se gnijezdi u manjim (10) ili većim (1,200) skupinama u šumskom području ili na otvorenom. Najveće kolonije nalaze se na Sjeveroistočnom otoku, dok se ostaje značajnije skupine nalaze na otocima Broughton i stjenovitom Zapadnom lancu. Glavni plijen im je kril, a često jedu i lignje te manje ribe. Iako objektivna opasnost još uvijek ne postoji, IUCN je Snareskog pingvina klasificirao kao osjetljivu vrstu zbog malenog broja staništa. Smatra se da danas ima oko 25,000 parova.
# Nacionalni park Westland Tai Poutini

Te Wahipounamu - jugozapad Novog Zelanda| Svjetska baština UNESCO-a |
|  |
|  Novi Zeland

Westland Tai PoutiniLokacija NP Westland Tai Poutini u Novom Zelandu |
| Registriran | 1990. (14. zasjedanje) |
| Vrsta | Prirodno dobro |
| Mjerilo | vii, viii, ix, x |
| Ugroženost | no |
| Referenca | UNESCO |

**Westland** (en. za „Zapadna zemlja”) ili **Tai Poutini** (maorski), je nacionalni park Novog Zelanda koji se prostire na 1.175 km² od najviših vrhova Južnih Alpi do divlje zapadne obale Južnog otoka. Osnovan je 1960. godine na stogodišnjicu dolaska Europljana u novozelandski distrikt Westland District (regija West Coast Region), na čijem jugu se nalazi.

U NP Westland Tai Poutini nalaze se znameniti ledenjaci Franz Josef (*Ka Roimata o Hinehukatere*) i Fox (*Te Moeka o Tuawe*), slikovita jezera i gusta šuma umjerenog pojasa, ali i brojni ostaci rudarskih gradova uz obalu, nastalih tijekom zlatne groznice 1864.-65. god.; danas gradovi duhova Ōkārito, Five Mile i Gillespies.

Duž glavne rasjeline (Main Divid) NP Westland Tai Poutini graniči s NP Mount Cook, s kojim, kao i s nacionalnim parkovima Mount Aspiring i Fiordland, čini cjelinu jugozapada Novog Zelanda, područje Te Wahipounamu koje se nalazi na popisu mjesta svjetske baštine u Oceaniji.

Danas park pruža mogućnost lova na jelene, divokoze i planinske koze (*Hemitragus*), te pristup stjenovitim lovištima helikopterom. Planinarima je na usluzi staza Copland koja vodi uzvodno uz rijeku Karangarua i prolazi pored termalnih izvora Welcome Flat Hut. God. 2010., parku je dodano 4,400 ha, uglavnom područja istočno od lagune Okarito. U ovom području obitava najrjeđa vrsta kivija, kritično ugrožena vrsta Okaritski kivi.

* Ledenjak Franz Josef 2001. god.
* Ledenjak Franz Josef 2011. god.
* Ledenjak Franz Josef iz zraka
* Ledenjak Fox iz zraka
* Ledenjak Fox u prašumi

## Reference

* H. Logan, *Great peaks of New Zealand*, New Zealand Alpine Club, Wellington and John McIndoe Limited, Dunedin, New Zealand, 1990. ISBN 0-86868-125-3.

## Vanjske veze

* Westland Tai Poutini National Park (`en`)

Ostali projekti

|  |  |
| --- | --- |
|  | U Wikimedijinoj ostavi ima još materijala o temi: **Nacionalni park Westland Tai Poutini** |
# Mount Aspiring

Te Wahipounamu - jugozapad Novog Zelanda| Svjetska baština UNESCO-a |
|  |
|  Novi Zeland

Mount AspiringLokacija Mount Aspiringa u Novom Zelandu |
| Registriran | 1990. (14. zasjedanje) |
| Vrsta | Prirodno dobro |
| Mjerilo | vii, viii, ix, x |
| Ugroženost | no |
| Referenca | UNESCO |

**Mount Aspiring** ili **Tititea** (na maorskom), visine 3033 m, najviša je planina Novog Zelanda izvan Nacionalnog parka Mount Cook, koji se nalazi nešto sjevernije. Nalazi se u južnom dijelu Južnih Alpi, koje se pružaju duž Južnog otoka. Njegovo englesko ime, *Mount Aspiring* („Slavoljubiva planina”), dao mu je britanski inženjer i istraživač John Turnbull Thomson 1857. godine. No, planina je Maorima bila poznata kao *Tititea* („Blistavi vrh”), naziv koji se ponovno udomaćio nakon sporazuma s maorskim plemenom Ngāi Tahu 1998. god.. Prvi uspon na planinu izveo je bojnik Bernard Head sa svojim vodičima (Jack Clarke i Alec Graham) 23. studenog 1909. god., i to preko ledenjaka Bonar, uspon koji nitko nije ponovio od 1965. god..

Najčešći uspon na Mount Aspiring je zapadom doline Matukituki, 50 km od jezera Wanaka do Raspberry Flata odakle se pruža staza sa serijom koliba-postaja koje vode do vrha.

## Nacionalni park Mount Aspiring

Mount Aspiring se nalazi unutar istoimenog **nacionalnog parka Mount Aspiring** koji je osnovan 1964. god. na južnom kraju Južnih Alpa, sjevrno od Fiordlanda i između regija Otago i West Coast, te zapadno od jezera Wanaka koje je bilo popularno među traperima i planinarima. Park ima površinu od 3.555 km² i pored Mount Aspiringa tu su još dva vrha viša od 2.500 m, Mount Pollux (2542 m) i Mount Brewster (2519 m). Prolaz Haas, jedan od glavnih prijelaza preko Južnih Alpa, nalazi se u jugoistočnom dijelu parka.

Okružuju ga tri ledenjačka sustava, ledenjak Bonar koji se spušta u rijeku Waipara, te ledenjaci Volta i Therma koji se prazne u rijeku Waitoto. Waipara se ulijeva u rijeku Arawatha, a ona se zajedno s Waiparom ulijeva u more Zapadne obale (West Coast), između zaljeva Haast i Jackson.

NP Mount Aspiring zajedno s nacionalnim parkovima Westland Tai Poutini, Mount Cook i Fiordland čini cjelinu jugozapada Novog Zelanda, Te Wahipounamu, koji se nalazi na popisu mjesta svjetske baštine u Oceaniji.

* Jezero Harrris
* Jezero Harrris okovano ledom
* Jezero Mackenzie
* Zapadni dio doline rijeke Matukituki
* Gorje Humboldt

## Reference

* H. Logan, *Great peaks of New Zealand*, New Zealand Alpine Club, Wellington and John McIndoe Limited, Dunedin, New Zealand, 1990. ISBN 0-86868-125-3.

## Vanjske veze

* Mount Aspiring National Park (`en`)
# Mitohondrijski genom

Ljudska mitohondrijska DNK
**Mitohondrijski genom** (**mitohondrijska DNK**, skraćeno **mtDNK** ili **mDNK**) je DNK u mitohondrijama čija je ukupna količina daleko manja od količine jedarne DNK, ali nije zanemarljiva zato što sadrži gene važne za funkcionisanje ćelije. Danas je poznato više naslednih mitohondrijskih bolesti čiji uzrok je mutacija gena na mtDNK.

To je posebna vrsta DNK slična prokariotskoj i po obliku i po osobinama nekih kodona. Ima sposobnost replikacije nezavisno od replikacije jedarne DNK, a i mitohondrije se dele nezavisno od deobe same ćelije.

Na mtDNK nalaze se geni koji određuju sintezu 37 proteina koje mitohondrije koriste za sopstvene funkcije, a ostale proteine uzimaju iz citoplazme. Prilikom oplođenja spermatozoid pored jedra u jajnu ćeliju unosi i svoje mitohondrije ali je njihov broj daleko manji od onog u citoplazmi jajne ćelije (kod miša je taj odnos 75 : 100 000). Tako se praktično geni smešteni na mtDNK nasleđuju samo od majke. Pošto se replikuju nezavisno od deobe ćelije onda se nejednako raspoređuju u kćerke ćelije posle deobe. Ako genom posmatramo, uključujući i mtDNK, kao zbir hromozomskih i mitohondrijskih gena onda u svim ćelijama postoji mozaicizam.

## Literatura

* Dumanović, J, marinković, D, Denić, M: Genetički rečnik, Beograd, 1985.
* Kosanović, M, Diklić, V: Odabrana poglavlja iz humane genetike, Beograd, 1986.
* Lazarević, M: Ogledi iz medicinske genetike, Beograd, 1986.
* Marinković, D, Tucić, N, Kekić, V: Genetika, Naučna knjiga, Beograd
* Matić, Gordana: Osnovi molekularne biologije, Zavet, Beograd, 1997.
* Prentis S: Biotehnologija, Školska knjiga, Zagreb, 1991.
* Ridli, M: Genom - autobiografija vrste u 23 poglavlja, Plato, Beograd, 2001.
* Tatić, S, Kostić, G, Tatić, B: Humani genom, ZUNS, Beograd, 2002.
* Tucić, N, Matić, Gordana: O genima i ljudima, Centar za primenjenu psihologiju, Beograd, 2002.
* Švob, T. i sradnici: Osnovi opće i humane genetike, Školska knjiga, Zagreb, 1990.
* Šerban, Nada: ćelija - strukture i oblici, ZUNS, Beograd, 2001

## Vanjske veze

* BioNet škola Arhivirano 2009-10-12 na Wayback Machine-u
# Moriori

**Moriori**, izumrlo domorodačko stanovništvo Chathamskih otoka u Tihom oceanu (*Rēkohu* na moriorskom, *Wharekauri* na maorskom). U vrijeme europskog otkrića otočja 1791. godine bilo ih je oko 1 000. Bili su miroljubiv narod, a tijekom 1830-ih skoro potpuno su ih istrijebili maorski ratnici iz plemena Taranaki. Posljednji govornik moriorskog jezika bio je Hirawanu Tapu koji je umro u svibnju 1900., a posljednji čistokrvni pripadnik naroda Tommy Solomon umro je 1933. godine.

O podrijetlu Moriora postoji više pretpostavki. Postoji mišljenje da su kulturno i jezično bili srodni Maorima Južnog otoka. Neki arheolozi drže da su Moriori polinezijski narod, potomci Maora koji su u 16. stoljeću naselili Chathamske otoke. Drugi pak smatraju da su se Moriori jezično i genetski razlikovali od Maora, te da uopće nisu bili polinezijskog nego melanezijskog podrijetla.

Moriori su živjeli kao lovci-sakupljači i zbog neobradive zemlje nisu poznavali poljoprivredu. Jeli su isključivo hranu morskog podrijetla, tj. ribe, morske lavove i mlade morske ptice. Od umjetnosti poznato je samo da su rezbarili debla. Kastrirali su neke muške bebe kako bi nadzirali broj stanovnika. Nisu poznavali ni prakticirali nasilje i rat.

William R. Broughton je 17. studenog 1791. godine stupio na tlo otoka koje je nazvao po svom brodu *HMS Chatham* i proglasio ih posjedom Velike Britanije. Otoci su postali središte djelatnosti kitolovaca, pa je od zaraznih bolesti uslijed kontakta s Europljanima i Maorima umrlo 10% do 20% moriorskog stanovništva. Britanci su 1835. raselili Maore Ngāti Mutunga i Ngāti Tama iz regije Taranaki na Sjevernom otoku. Brigantin *Lord Rodney*, otet od Britanaca, stigao je 19. studenog spomenute godine na Chathamske otoke. Na njemu je bilo 500 Maora naoružanih puškama i sjekirama sa zalihama od 78 tona krumpira. Nakon toga 5. prosinca uslijedio je još jedan brod iz kojeg se iskrcalo 400 Maora.

Maori, poznati kao okrutni ratnici i kanibali, izvršili su pravi genocid nad miroljubivim golorukim Moriorima. Obredno su ubili oko 10% stanovništva, nabijajući na kolac muškarce, žene i djecu bez razlike i ostavljajući ih na plažama danima umirati u velikim bolovima. Jeli su moriorska trupla i tjerali Moriore mokriti po svojim svetištima. Zabranili su im rabiti svoj jezik i međusobno se vjenčavati, čime su se pobrinuli da izumru. Samo 101 Morior ostao je na otocima 1862. godine.

## Izvori
# Velington

**Velington** se može odnositi na

* Wellington, Florida
* Wellington, Illinois
* Wellington, Utah
* Wellington, Kansas
* Wellington, Kentucky
* Wellington, Colorado
* Wellington, Missouri
* Wellington, Ohio
* Wellington, Texas
# Dominion

*Za ostale upotrebe, pogledajte Dominion (razvrstavanje).*

| Dominion
 |
| --- |
| Karta Komonvelta nacijaKarta Komonvelta nacija |
|  |
| **Država** |  UK
 |
|  |

**Dominion** je politički termin koji se počeo upotrebljavati od kraja 19. vijeka za bivše britanske kolonije kojima je data potpuna samouprava - odnosno nezavisnost, iako su formalno i nadalje priznavala britanskog monarha kao svog suverena.

## Historija

Prije 1939., taj status imale su tadašnje članice britanskog Komonvelta nacija a to su bile Kanada, Australija, Novi Zeland, Južnoafrička Unija, Irska i Newfoundland. Iako ne postoji službena definicija dominiona, za njegov opis karakteristična je izjava data nakon Imperijalne konferencije 1926. u kojoj se opisuje odnos između Velike Britanije i njezinih dominiona *to su autonomne zajednice unutar Britanskog Carstva, jednake po statusu, ni na koji način podčinjene jedna drugoj u bilo kojem aspektu njihovih unutrašnjih ili vanjskih poslova, ali ujedinjene u zajedničkoj odanosti kruni i slobodno povezane kao članovi britanskog Komonvelta nacija*.

## Karakteristike

Glavne karakteristike statusa dominiona su potpuna zakonodavna nezavisnost (vlastiti parlament) kao što je to bilo predviđeno u Westminsterskom Statutu iz 1931., te u izvršnoj vlasti (radu vlade), pravo ministara iz dominiona da se izravno obrate svom suverenu, prethodno su to mogli samo preko resornih britanskih ministara. Na međunarodnom planu, dominioni su dobili status nezavisnih država (osim Newfoundlanda), a to je značilo da su postali članovi Lige naroda i drugih međunarodnih tijela, da su mogli delegirati svoje ambasadore i zaključivati vlastite međunarodne ugovore. Ali istovremeno odnos dominiona prema Velikoj Britaniji i ostalim dominionima nije imao karakter međudržavničkih odnosa, već tretman unutrašnje politike. Nakon 1947. termin dominion počeo je izlaziti iz upotrebe, jer se smatralo u nekim dijelovima svijeta, da on ipak u sebi nosi neke elemente potlačenosti, tako da je odtad ušao u upotrebu termin *članovi Komonvelta nacija* kao politički korektniji.

Definicija dominiona iz 1926. je izmijenjena - 1949., kada je dogovoreno da zemlje mogu uživati ​​punopravno članstvo u Komonveltu nacija, iako ne priznaju britanskog monarha kao svog suverena. Monarh je prihvaćen tek kao simbol slobodnog udruživanja nezavisnih zemalja članica i kao takav ostao je na čelu Komonvelta nacija. Indija je bila prva zemlja koja je ušla u takav izmjenjen Komonvelt nacija, a do kraja 1990-ih pridružilo joj se i većina ostalih zemalja Komonvelta nacija.

## Povezano

* Komonvelt nacija

## Reference

## Vanjske veze

* *Dominion* na portalu Encyclopædia Britannica (`en`)
# Krunske zemlje Commonwealtha

Komonveltska kraljevstva obojena u roze
**Komonveltska kraljevstva** (eng. Commonwealth realms) je zajedničko ime za šesnaest suvernih država koje priznaju britansku kraljicu Elizabetu II kao svoju kraljicu i šefa države. Elizabeta II je kraljica i šef države svake od ovih država zasebno, tako da nijedna od tih država nema primat nad bilo kojom drugom državom. U svakoj od njih ona postavlja, nezvanično po predlogu šefa vlade, generalnog guvernera, koji je njen predstavnik u datoj državi. Komonveltska kraljevstva ne treba mešati sa **Komonveltom**, čiji su članovi i države sa republikanskim uređenjem.

Istorijski gledano, tihim rasformiranjem Britanske imperije nastaje veći broj nezavisnih država koji su do tada bili britanske kolonije ili protektorati. Po sticanju nezavisnosti većina ovih država je inicijalno prihvatila vladajućeg britanskog monarha za šefa svojih novostvorenih država. Međutim, neke države su već tada, a neke u kasnijem periodu, odlučile proglase republiku i samostalno imenuju šefove svojih država. Funkcija kraljice u ovim državama je uglavnom ceremonijalna i simbolična, premda ona zadržava svoja "rezervna ovlašćenja" u svakoj od njih.

Kraljica Elizabeta II
Komonveltska kraljevstva čini sledećih šesnaest država:

* Antigva i Barbuda
* Australija
* Bahami
* Barbados
* Belize
* Grenada
* Jamajka
* Kanada
* Novi Zeland
* Papua Nova Gvineja
* Sveti Kits i Nevis
* Sveta Lucija
* Sveti Vinsent i Grenadini
* Solomonski Otoci
* Tuvalu
* Ujedinjeno Kraljevstvo

## Povezano

* Komonvelt
* Prekomorske teritorije