# Otto Weininger

| Otto Weininger |
| --- |
| Filozofija 20. vijeka |
| Zapadna filozofija |
|  |
| Rođenje | 3. april 1880. (Beč, Austrija) |
| Smrt | 4. oktobar 1903. (Beč, Austrija) |
| Filozofija |
| Škola/Tradicija | Slobodna misao |
| Glavni interesi | Filozofija, logika, psihologija, genije, rod, religija |
| Znamenite ideje |
| Svi ljudi imaju elemente i ženskog i muškog, logika i etika su jedno, logika je vezana uz princip identiteta (A=A), genije je univerzalni misliac. |
| Inspiracija |
|
Od
* Kant, Beethoven, Wagner, Isus, Lombroso, Platon, Ibsen, Carlyle, Schopenhauer, Goethe
 |
|
Na
* Wittgenstein, Kraus, Kafka, Stein, Musil, Schoenberg, Joyce, Strindberg, Trakl, Canetti, Bernhard, Evola, von Liebenfels, De Chirico, Cioran
 |

**Oto Vajninger** (*Otto Weininger*, 3. april 1880 - 4. oktobar 1903.), bio je austrijski filozof.

Rođen u Beču 3. aprila 1880. godine kao drugo dete jednog umetničkog zanatlije. Bio je veseo dečak i rado je učestvovao u dečjim igrama. Prilično rano je kod njega počeo da se primećuje snažan nagon za znanjem. U gimnaziji je marljivim čitanjem istorijskih, književnih i filozofskih dela bio mnogo ispred svojih godina. U to doba se najviše zanimao za filologiju, a i nosio se mišlju da postane filolog. Francuskim, engleskim i italijanskim jezikom potpuno je vladao, a dobro je poznavao španski i norveški. Smisao za prirodne nauke i matematiku probudio se kod njega tek kasnije, kada je pohađao univerzitet. Na studijama se naročito podrobno bavio filozofijom, biologijom, fiziologijom, fizikom i matematikom. Za eksperimentalne vežbe u laboratoriji nije pokazivao mnogo sklonosti.

Oto Vajninger, bolesni genije, kako su ga zvali, je sa dvadeset godina imao više znanja i informacija, veću obrazovanost, pročitao više knjiga nego većina intelektualca sa daleko većim životnim stažem. To je ono što fascinira. Kada se pogleda bibliografija za njegovo delo "Pol i karakter" vidi se ogroman broj konsultovanih naslova, toliko veliki da izaziva poštovanje i kod onih koji o knjizi i ne znaju mnogo. Uglavnom ne priznat za života, koliko i kako pripada svim velikim ljudima, ipak, sa neobičnim poštovanjem obraćali su mu se takođe veliki ljudi, kao što je to bio August Strindberg.

Da etika i filozofija ne mogu nego zajedno, potvrđuje i Vajningerovo čojstvo. Posle uvrede izazvao je na dvoboj neuporedivo spremnijeg čovek. Protivnik je od zadobijenih rana nakon dvoboja i umro.

Veoma je karakterističan njegov odnos prema muzici, za koju je bio neobično talentovan. Muzički utisak u njemu je budio slike iz duševnog života ili iz prirode, pa i onde gde je posredi bila samo apsolutna muzika, daleka od svakog teksta i programa. Najveći među svim muzičarima, najveći umetnik čovečanstva uopšte, za njega je Rihard Vagner. Posle Vagnera najviše je poštovao Betovena. Mocart, Bah i Hendl bili su, u njegovom smislu, najpobožniji kompozitori.

Karakterističan je i njegov odnos prema prirodi. Imao je izvanredno snažno, diferencirano i obuhvatno osećanje za prirodu, i kao u slučaju muzike, svi utisci su povezani sa asociranim sadržinama predstava.

Najdublje razumevanje Vajningerovog života i mišljenja razotkriva nam njegov stav prema *dualizmu*. Čovek je, prema Vajningeru, sastavljen iz dva dela: jedan deo potiče iz *svemira*, iz *kosmosa*, iz božanstva, a drugi iz *ništavila*, iz *haosa*, iz đavola. Deo iz kosmosa proteže se na sve u čemu se izražava ono što je dobro, lepo i istinito; u njemu se nalazi sve pozitivno, sve što samostalno egzistira, svaka snaga i životna radost, a istovremeno i sve objektivno što povezuje ljude jedne s drugima. Druga polovina, nasleđe haosa, sadrži sve negativno, sve što egzistira neslobodno i ne na osnovu sebe samog, svaki strah i slabost i sve što razdvaja ljude: na njihovom čelu *zločin* i *ludilo*.

Sa psihijatrijske strane Vajninger je označen kao histeričan. Smatralo se da je ova dijagnoza opovrgla njegova načela. Sigurno je da je Vajninger u to doba gotovo uvek bio blizu očajanja, ali uprkos tome, sačuvao je moralnu snagu da do smrti održava veru u mogućnost svoje pobede.

Nakon što je odlučio da se ubije, napustio je stan svojih roditelja i iznajmio jednu sobu u kući u kojoj je umro Betoven. Tu je proveo jednu noć. Rano ujutru, 4. oktobra 1903. godine okončao je svoj život prostrelivši se kroz grudi.

Doživljavajući *zlo sveta* kao sopstvenu krivicu, Oto Vajninger je presudio sam sebi potvrđujući i na ovaj tragičan način činjenicu praroditeljskog greha i slobodne odluke svakog čoveka da se prema njemu postavi.

## Bibliografija

* *Pol i karakter*, u prevodu Irme Schossberger, Geca Kon, Beograd, 1938. (još dva izdanja 1986. i 1987. godine u izdanju "Književnih novina", biblioteka "Kristali")
* *O krajnjim životnim svrhama* u prevodu Branimira Živojinovića, biblioteka "Eseji", izdavačke kuće Paideia, Beograd, 1997.

## Reference

## Literatura

* Vajninger O. Pol i karakter, Književne novine, Beograd, 1986.
* Vajninger O. Dnevnik i pisma prijatelju, Beograd, 1990.

## Vanjske veze

* Oto Vajninger, *Erotika i estetika* (odlomak iz dela *Pol i karakter* Arhivirano 2007-04-02 na Wayback Machine-u