Rikunarita-ORG/Wikinium huggingface dataset:
# Budistička filozofija

**Budistička filozofija** je filozofija koja uzima Budino učenje za svoju pretpostavku. Ona se uglavnom bavi metafizičkim, fenomenološkim i epistemološkim problemima.

Budino osnovno gledište se ne smatra ni ontološkim niti metafizičkim već empirijskim. On generalno nije gajio naklonost prema spekulativnom i religijskom mišljenju. Njegova polazišna ideja je da svet treba promišljati u pojmovima procesa, a ne stvari ili supstancija. Gotama Buda je video stvarnost kao uslovno nastajanje pojava; budisti ovaj pristup smatraju srednjim putem između reifikacije i nihilizma.

Određene tačke budističke filozofije su često bile predmet spora između raznih škola budizma.

## Izvori
# Jevrejska filozofija

**Jevrejska filozofija** se odnosi na specifičan spoj filozofije i teologije u jevrejskom svijetu. Po mnogima jevrejska filozofija počinje sa Filonom od Aleksandrije (oko 20 pne. - 40). Filon je koristio stoičke tehnike za stvaranje alegorija koje bi transformisale biblijske ličnosti i mjesta u univerzalne simbole i vrijednosti. Iako zadržava određenu tačku gledišta po kojoj je Bog transcendentalan, Filon identifikuje platonski svijet ideja sa umom ili glagolom Božijim, smatrajući Boga nekom vrstom kreativnog posrednika u odnosu na svijet. Ova doktrina logosa je bila od značajnog uticaja na hrišćansku teologiju ali je u isto vrijeme vrlo malo uticala na jevrejsku misao. Rabinski judaizam se striktno ograđivao i čak bio agresivno raspoložen prema bilo kakvom vidu izraza grčke filozofije, uključujući i tekstove Filona.

Tradicija jevrejske filozofske teologije koja koristi Filonove tekstove potiče tek iz 9. vijeka, i tek poslije njihovog prihvatanja u islamskom svijetu. Sadiha Gaon (Saadiha Gaon, 882-942) je uobličio svoje filozofsko djelo preko teoloških traktata muslimanskih teologa koji su branili „slobodu razuma“, odnosno „liberum arbitrijum“ na latinskom.

## Reference
# Novovjekovna filozofija

**Novovjekovna filozofija** javlja se u razdoblju prve akumulacije kapitala. U to vrijeme povećava se interes za prirodne znanosti, naročito za matematiku. Pod uticajem prirodnih znanosti, filozofija gubi svoj metafizički značaj, a gnoseologija postaje primarna filozofska disciplina. Tada filozofija traga za znanstvenim metodama.

## Pravci

Javljaju se dva osnovna gnoseološka pravca:

* Empirizam
* Racionalizam

## Historija

*Filozofija renesanse*

* Nikola Kuzanski (1401. - 1461.)
* Giordano Bruno (1548. - 1600.)

*Empirizam 17. st*

* Francis Bacon (1561. - 1626.)
* John Locke (1632. - 1704.)
* Thomas Hobbes (1588. - 1679.)
* George Berkeley (1684. - 1753.)
* David Hume (1711. - 1776.)

*Racionalizam 17st.*

* Rene Descartes (1596. - 1650.)
* Baruch de Spinoza (1632. - 1677.)
* Gottfried Wilhelm Leibniz (1646. - 1716.)

*Prosvjetiteljstvo*

* Voltaire (1694, - 1778.)
* Jean Jacques Rousseau (1712. - 1778.)
* Giambattista Vico (1668. - 1744.)

*Klasični njemački idealizam*

* Immanuel Kant (1724. - 1804.)
* Johann Gottlieb Fichte (1762. - 1814.)
* Friedrich Wilhelm Joseph Schelling (1775. - 1854.)
* Georg Wilhelm Friedrich Hegel (1770. - 1831.)
# Empirizam

John Locke
**Empirizam** (grč. *empeiría*, »iskustvo«) je gnoseološki (teorija o spoznaji) pravac, koji zastupa stav da je iskustvo osnovni izvor spoznaje i da joj ono određuje domet, mogućnosti i granice. To je upravo ono što želi reći osnovna deviza empirizma: *Nihil est in intellectu quod non fuerit in sensu* odnosno, da je svaka razumska spoznaja uvjetovana osjetilnom, da je razum u većoj ili manjoj mjeri ograničen samo na asocijativno kombiniranje iskustvene građe. Pojedini empiristi drugačije, uže ili šire određuju iskustvo i ulogu razuma u spoznavanju.

**Empiristi** poriču apriornost u oba smisla, psihološkom i spoznajno-teoretskom (logičkom, noetičkom). Znanje nije urođeno, nego se postepeno stiče putem opažanja (a posteriori). To je jedini izvor znanja - a to je i jedini temelj istine (vrijednosti). Time je postavljena i granica istinitog znanja (spoznaje): samo unutar iskustva.
Nije moguća prekoiskustvena ili metafizička spoznaja (o Bogu, o duši, o slobodi, etc.). Ovu tezu zastupa *pozitivizam* kao ogranak empirizma.
Kant se ne slaže s racionalistima, da bi racionalni a priori sam za sebe bio faktor znanstvene spoznaje, nego u zajednici s osjetima (osjetilnim afekcijama: ovo bijelo, crno, toplo, tvrdo, mirisno, etc.). Apriorna je spoznaja ograničena na empiriju.

## Začetnik empirizma

John Locke (1632-1704) utemeljjitelj je spoznajne teorije kao sustavne filozofske discipline.
U svom "Ogledu o ljudskom razumu" Locke najprije pobija mišljenje da postoje urođene spoznaje (ideje, načela). Oni koji to tvrde pozivaju se na opće slaganje sviju kao svoj najjači argument.

## Društveno uređenje i zbivanja

Engleska empiristička filozofija je razdoblje najsnažnijeg razvoja engleske filozofije od kraja 16. do sredine 18. stoljeća. Slabljenje feudalizma, a jačanje građanskog staleža u doba prvobitne akumulacije kapitala u Engleskoj prati borba za vlast između kralja, građanstva i plemstva, kralja i parlamenta. U filozofiji se stoga postavlja problem države, društvenog ugovora i suvereniteta. U burnim revolucionarnim zbivanjima pogubljenjem Charlesa I *(1649)* skršena je apsolutna vlast kralja. Cromwellovom je diktaturom *(1653-1658)* razbijen otpor krajnjih nepomirljivih gledišta, pa je "Slavnom revolucijom" *(1688)* ostvaren kompromis između građanske klase i veleposjednika. Uspostavljen je društveni poredak koji je Engleskoj osigurao razvoj proizvodnje i trgovine, a dominacija i primat Engleske traje sve do prvog svjetskog rata.
Predstavnici su engleskog empirizma usredotočeni na dva središnja problema: na pitanje metode prirodoznanstvenog istraživanja i pitanje države.

## Povezano

* Filozofija
* Gnoseologija
* Senzualizam
* Intuicionalizam
* Kriticizam
* Racionalizam
* Iracionalizam
# Moderna filozofija

# Uvod

Sa Hegelovom filozofijom se završava kontinuitet novovjekovne filozofije i od tada govorimo o savremenoj filozofiji. Pod pojmom "savremeno" misli se na ono što odgovara biti vremena u kome živimo, a ne samo ono što je novo, što nastaje baš sada.

Bitne karakteristike savremene filozofije:

* Započinje odnosom prema Hegelovoj filozofiji
* Ima veliki broj pravaca
* Nema jedinstvenog filozofskog sistema
* Okreće se ka čovjeku i njegovim egzistencijalnim problemima

# Podjela

## Filozofija 19. Vijeka

### Marksistička filozofija

1. Karl Marx
2. Friedrich Engels

### Iracionalizam

1. Arthur Schopenhauer
2. Friedrich Nietzsche
3. Sören Kierkegaard
4. Henri Bergson

### Pozitivizam

1. John Stuart Mill
2. Auguste Comte
3. Herbert Spencer

### Pragmatizam

1. John Dewey
2. Charles Peirce
3. William James

## Filozofija 20. Vijeka

### Fenomenologija i Egzistencijalizam

1. Edmund Husserl
2. Max Scheler
3. Jean-Paul Sartre
4. Karl Jaspers
5. Martin Heidegger

### Postmodernizam

1. Jacques Derrida
2. Michel Foucault
3. Gilles Deleuze
4. Slavoj Žižek
5. Jean Baudrillard
6. Jean-Francois Lyotard

### Analitička filozofija

1. Friedrich Ludwig Gottlob Frege
2. Bertrand Russell
3. Ludwig Wittgenstein
4. Rudolf Carnap
5. Willard Van Orman Quine
6. Carl Popper
7. Saul Kripke
8. Thomas Nagel
9. Alfred North Whitehead

### Frankfurtska škola

1. Walter Benjamin
2. Theodor Adorno
3. Herbert Marcuse
4. Jurgen Habermas
5. Max Horkheimer

## Razni filozofi

1. Ralph Emerson (*američki transcendentalist*)
2. Ernst Bloch
3. Albert Schweitzer
4. Bernard-Henri Lévy
5. Muhamed Filipović
6. Fernando Savater
7. George Boole
8. Hrvoje Jurić
9. Tomáš Masaryk
10. Charles Babbage
11. Noam Chomsky
12. Benedetto Croce

## Relevantni članci

* Filozofija
# Apsolut

**Apsolut** je pojam koji se koristi u filozofiji za označavanje krajnje, sveobuhvatne stvarnosti posmatrane kao cjelina, ali u isto vrijeme kao izvor raznovrsnosti, odnosno kao kompletne ili perfektne stvarnosti koja u isto vrijeme nije razdvojena od konačnog i nesavršenog svijeta. Ovaj pojam u filozofiju su unijeli Šeling i Hegel pred sam kraj 18. vijeka, a ubrzo je postao veoma bitan u filozofiji idealizma.

Apsolut kao pojam vrlo često se koristi za Boga, kao Svemogućeg i Svevremenog.

## Reference
# Dobro

**Dobro** je najveća moralna vrijednost. To je ljudska osobina koja odgovara biti čovjeka. Čovječnost je dužnost svakog pojedinca, uvjet dobrog života. To podrazumijeva suradnju s drugim ljudima, dijalog, ljubav i dostojanstvo osobe.

Razlikujemo dobro u sebi i korisno dobro. Dobro u sebi ne zavisi od drugog bića, nema vanjsku svrhu, nema za cilj neku korist ili interes. To je čisto dobro. Kada govorimo o dobru u sebi, mislimo na vrijednost, vrlinu, ono čemu se teži, ideal dobra. Korisno dobro ima za svrhu neku korist, neki interes. Sva pojedinačna dobra teže da se približe najvišem dobru, i zbog toga je moguće stupnjevito mjerenje dobra, hijerarhija dobra (dobar-bolji-najbolji).

Dobro je tumačeno i sa filozofskog i sa religijskog aspekta. U kršćanskoj, židovskoj i islamskoj religiji najviše je dobro Bog. Sve velike religije poručuju dobra djela kao put do vrhunskog dobra. U svakoj monoteističkoj religiji nalazimo pravila, upute za ponašanje. Religija smatra da suštinu dobrog čovjeka čini ljubav prema Bogu i prema čovjeku. Dobro je jedan od centralnih etičkih, to jest, filozofskih pojmova. S tim u vezi je i dobro djelovanje koje nas približava vrhunskom dobru. Mnogi filozofi su se bavili pitanjem vrline i dobra. Sokrat je smatrao da se vrlina može naučiti, odnosno da je ona znanje. Tvrdio je da čovjek mora znati što je dobro (ideja dobra), da bi isto i činio. I Platon vidi dobro kao vrhovnu ideju prema kojoj svi teže. Prema njemu za dobru državu potrebne su četiri vrline: mudrost, pravednost, hrabrost i umjerenost. Aristotel ne govori o općoj ideji dobra nego o pojedinačnom dobru čovjeka. Za njega je najveća vrlina sredina između dviju krajnosti (zlatna sredina).

U etici je poznato hedonističko i utilitarističko shvaćanje dobra. Hedonizam ističe ugodu, osjećaj zadovoljstva, kao najveće dobro. Smatra da taj osjećaj upravlja našim životom i da sve što mislimo i činimo je usmjereno prema osjećaju ugode. J.S.Mill, predstavnik utilitarističkog shvaćanja, dobra smatra da nije važna količina ugode, nego kvaliteta, zbog toga je krajnji cilj korist (lat. utilis = koristan). Ovo gledište smatra da svako djelo procjenjujemo prema posljedicama, štetnosti i korisnosti, jer to dovodi do sreće pojedinca, a time i do sreće cijele zajednice. Ovakvo mišljenje izaziva dilemu: kada i koliko individualne koristi mogu biti i koristi društva?Dobro je kad je meni dobro.

## Vanjske veze

* Datoteke u vezi s temom Dobro na Wikimedijinoj ostavi
# Ontologija

**Ontologija** (grč. τό ον - biće, bitak i λόγος - učenje, reč, zakon) je filozofska disciplina koja raspravlja ο biću kao bivstvujućem, kao i ο njegovim opštim, fundamentalnim i konstitutivnim određenjima.

Sam izraz ontologija (philosophia de ente) prvi put se javlja 1613. godine kod Goklenijusa, a nešto kasnije i kod Klauberga, koji upotrebljava i termin ontosofija (o biću kao biću u određenom sistemu kategorija).

## Ontologija u antičkoj filozofiji

Problematika ontologije sadržana je implicitno i u prvim filozofskim pogledima Miletske škole, mada se pojam "biće" prvi put eksplicitno javlja tek kod Parmenida i to u čuvenoj definiciji "biće jeste, nebiće nije". Za Antičku filozofiju bilo je sasvim novo Parmenidovo potpuno zanemarivanje varljivih čulnih podataka i okretanje isključivo pojmovima kao jedinom izvoru znanja. Posledice ovakvog mišljenja su u potpunoj suprotnosti sa svime o čemu nas čula obaveštavaju - kretanje ne postoji a sve što mi nazivamo "svetom" je samo privid.
Najznačajniji pomak posle Parmenida učinili su atomisti - Leukip i Demokrit. Da bi nekako ipak objasnili činjenicu kretanja morali su pristati na to da nebiće ("praznina") ipak postoji a da je biće podeljeno u beskonačno mnogo sitnih "atoma".
Platon je biće poistovetio sa večnim, nepromenjivim idejama, dok je kod Aristotela ontologija šire tretirana u okviru opšte metafizike.

## Ontologija u srednjevekovnoj filozofiji

U srednjevekovnoj filozofiji, ontologija ima obeležje spekulativne pretpostavke, kao i strogo kanonizovane i sistematizovane šeme, u okviru kojih razne varijante rezultuju sličnim odgovorima. Kao široko i sistematski obrađivana filozofska disciplina, ontologija je tretirana kod Kristijana Volfa (1679-1754) kao racionalna nauka koja sačinjava teorijsku filozofiju ili metafiziku. Kod Imanuela Kanta (1724-1804), ontologija je takođe deo metafizike. On umesto tradicionalne ontologije, osniva transcendentalnu filozofiju, *"kao predvorje prave metafizike"*, koja želi postaviti elementarne uslove celokupnog čovekovog znanja *a priori*. Za G. V. F. Hegela (1770-1831), biće je prva i najapstraktnija kategorija na samom početku dijalektičkog procesa. Biće i mišljenje je u suštini jedno te isto, odnosno, kategorija bića kod Hegela označava neodređenu neposrednost i upravo se zato negira svojom antitezom – nebićem, a biće i nebiće su samo momenti u razvoju apsolutne ideje (prave stvarnosti).

## Ontologija u savremenoj filozofiji

U novijoj filozofiji, značajan je pokušaj N. Hartmana u delu *Novi putevi ontologije*, da analizira razne slojeve bića i ontologiju suprostavi metafizičkim teorijama. Pokušaj Martina Hajdegera, a i njegovo delo "fundamentalna ontologija", upravljen je na ljudski opstanak. Za njega, ontologija je pojam koji se odnosi na stvoreni svet, a ne odnosi se na nestvorenog Boga - on je metaontologičan.

---

Ontologija uvek daje osnovni pečat i smer celokupnom načinu filozofiranja, tj. ontologija unutar različitih filozofskih sistema, uvek predstavlja temelj dotičnog filozofskog sistema.

## Vanjske veze

* Gnostička ontologija Arhivirano 2013-11-02 na Wayback Machine-u
# Socijalna filozofija

**Socijalna filozofija** je grana filozofije koja se bavi proučavanjem socijalnih aspekata ljudskog života. Socijalna filozofija obuhvata teme kao što su: individualizam, slobodna volja, autoritet, ideologija, društvene klase, eksploatacija, društvena moć, svojina, ljudska prava, zakon, anarhizam i drugo.

Socijalna filozofija nastoji da razume obrasce, promene i tendencije razvoja različitih društava. Pošto je ova oblast proučavanja dosta široka, socijalna filozofija obuhvata više subdisciplina, među kojima su najvažnije politička filozofija i filozofija prava.

Filozofija jezika i socijalna epistemologija su oblasti koje se u izvesnoj meri preklapaju sa socijalnom filozofijom.
# Filozofija ekonomije

**Filozofija ekonomije** je filozofska analiza metodoloških pitanja sa kojima se sreću ekonomske teorije i normativnih problema koji su posljedica presjecanja ekonomije blagostanja i političke filozofije.
# Filozofija informacije

**Filozofija informacije** (FI) je nova oblast istraživanja, koja se bavi konceptualnim pitanjima, kao posljedice presijecanja računarstva, informacionih tehnologija i filozofije. Preciznije, filozofija informacija se bavi:

1. kritičkim ispitivanjima konceptualne prirode i bazičnim principima informacija, uključujući njihovu dinamiku, korišćenje i nauke u vezi
2. elaboracijom i aplikacijom informaciono-teorijskih i komputacionih metodologija na filozofske probleme

(definicija iz Lučano Floridijevog filozofskog članka "What is the Philosophy of Information?" Arhivirano 2012-10-09 na Wayback Machine-u, *Metaphilosophy*, 2002, (33), 1/2.)

Filozofija informacija se javlja kao nezavisna oblast filozofskog istraživanja 1990ih. Njene osnove je postavio italijanski filozof Lučano Floridi, koji je prvi, u filozofsko-tehničkom smislu, iskoristio izraz „filozofija informacija“ i takođe definisao sjedinjujući konceptulani okvir za cijelu oblast.

Filozofija informacija se bazira takođe na naučno-tehničkom djelu Norberta Vinera, Alana Tjuringa, Vilijama Ešbija, Kloda Šenona, Warren Weaver, i mnogih drugih naučnika koji su radili na komputacionoj i informacionoj teoriji ranih 1950ih, a kasnije i na naučnom radu Freda Dretskea, Jon Barwise, Brian Cantwell Smith, između ostalih.
# Filozofija muzike

**Filozofija muzike** proučava "osnovna pitanja o prirodi muzike i našem iskustvu muzike". Za razliku od nekih filozofija, poput filozofije nauke, koje proučavaju predmete sa kojima većina nije upoznata, većina ljudi je upoznata sa muzikom. Filozofska studija muzike ima mnogo veze sa filozofskim pitanjima metafizike i estetike.

Neka osnovna pitanja filozofije muzike su:

* Šta je definicija muzike?
* Kakva je veza između muzike i uma?
* Kakva je veza između muzike i jezika?
* Šta nam istorija muzike otkriva o svetu?
* Kakva je veza između muzike i emocija?

## Literatura

* Pinker, Steven. (1997). *How the Mind Works*. New York: W. W. Norton. ISBN 978-0-393-04535-2.

## Reference
# Filozofija nauke

**Filozofija nauke** je grana filozofije čiji je zadatak kritičko ispitivanje i analiza nauke, njenih metoda i krajnjih rezultata. Jedan ogranak filozofije nauke, metodologija nauke, je usko vezana za teoriju saznanja. Istražuje metode putem kojih nauka dolazi do istina koje postulira o svijetu i kritički razmatra pretpostavljene rezone u korist tih metoda. Metodologija se bavi pitanjima kao što su:

* smjer kojim se kreće prihvatanje određene naučne teorije,
* prirodom odnosa uzajamnog potvrđivanja dokaza i hipoteza,
* i analizira istinitost naučnih afirmacija, tj., kada i kako naučne tvrdnje mogu biti opovrgnute podacima i observacijama sa terena, kao i eksperimentima iz laboratorija.

Drugi ogranci filozofije nauke se bave samim značenjem i sadržajem postavljenih naučnih rezultata, i usko su vezane za metafiziku, kao i filozofiju jezika. Tipični problemi kojima se bave ti ogranci filozofije nauke su:

* priroda naučnih zakona,
* kognitivni sadržaj naučnih teorija o onome nevidljivom,
* i struktura datih naučnih objašnjenja.

Filozofija nauke takođe ispituje specifične probleme (fundamente), koji su rezultat same naučne prakse. Neki od mogućih primjera su:

* metafizičke pretpostavke teorija koje se bave problemom prostor-vrijeme,
* uloga probabiliteta u statističkoj fizici,
* interpretacija mjerenja u kvantnoj teoriji i
* analiza objašnjenja, koja dolaze iz evolutivne biologije.

## Koncepti o kredibilitetu hipoteza

Važniji koncepti koji se nameću kada je riječ o kredibilitetu hipoteza su sljedeći:

Induktivizam je teza po kojoj hipoteze mogu biti potkrijepljene uspjehom predviđanja u određenim slučajevima, tj., kada su isti pod okriljem same hipoteze.

Ako poistvječimo princip induktivne inferencije sa tvrdnjom, da će budućnost biti ista kao i prošlost, suočavamo se sa skeptičkom primjedbom, da takav zakon nema sadržaja i čak je autokondradiktoran, ako se prihvati bilo kakva vrsta »sličnosti«. Da bi joj se vratio sadržaj i čvrstina na samom početku, obično se dodaje da prilikom formulisanja naučnih hipoteza, jedino su prihvatljivi ograničeni skupovi »iskonskih« vrijednosti.
# Filozofija prava

**Filozofija prava**, također poznata kao *pravna filozofija*, je grana filozofije koja se bavi proučavanjem prava. Filozofija prava obuhvaća različita pitanja poput prirode prava, autoriteta prava, etike prava, pravne interpretacije itd.

## Opći pojam

Jedna od važnih tema u filozofiji prava je pitanje što čini pravo pravom. Većina pravnih filozofa slaže se u stavu da pravo ima objektivnu prirodu koja ne ovisi o mišljenju ljudi. To znači da pravo postoji neovisno o tome jesu li ljudi svjesni toga ili ne.

Pravna filozofija također se bavi pitanjem autoriteta prava. Autoritet prava određuje zašto se ljudi smatraju dužnima poštovati pravne propise. Prema teoriji društvenog ugovora, ljudi se slažu da će poštovati pravne propise kako bi se jamčila društvena stabilnost i sigurnost.

Etika prava proučava moralnu dimenziju prava. Pitanja koja se postavljaju u ovom području uključuju pitanje o tome jesu li pravne propise koji su iznijeli autoriteti uvijek moralno prihvatljive i jesu li ljudi dužni poštovati pravne propise koji su nepravedni.

Pravna interpretacija je još jedno važno područje u filozofiji prava. Pravni propisi često su složeni i otvoreni za različite interpretacije. Pravna interpretacija se bavi pitanjem kakvo je značenje i svrha pravnih propisa te kako ih najbolje tumačiti.

Ukratko, filozofija prava proučava prirodu prava, autoritet prava, moralnu dimenziju prava te pravnu interpretaciju. To su samo neka od pitanja koja se istražuju u ovom području filozofije.

## Povezano

* Prirodno pravo
* Pozitivno pravo
# Filozofija psihologije

**Filozofija psihologije** odnosi se na pitanja koja se nalaze u teorijskim osnovama moderne psihologije kao nauke. To su uglavnom sledeća pitanja, koja se odnose na osnove psihološke koncepte:

* Šta je kognitivni modul?
* Koje se psihološke pojave smatraju znanjem?
* Šta je urođenost?

Ova se disciplina takođe bavi i problemima koje postavljaju savremena istraživanja o tome da li su ljudi zapravo racionalna bića ili ne.

Na taj se način filozofija psihologije uglavnom bavi rezultatima istraživanja postignutih u oblasti kognitivne nauke, neurobiologije, veštačke inteligencije itd. Nasuprot tome, filozofija uma predstavljala je jednu od filozofskih disciplina još pre nego što je psihologija uopšte utemeljena kao područje naučnog istraživanja, a bavila se pitanjima o samoj prirodi uma, kvalitativnim karakteristikama iskustva, te raspravama oko dualizma i materijalizma. Ova pitanja prevazilaze uske okvire filozofije psihologije, pa se čak može reći i da celokupna psihologija i filozofija psihologije predstavljaju poddiscipline filozofije uma.

## Literatura

* London Philosophy Study Guide Arhivirano 2009-06-20 na Wayback Machine-u sadrži mnoge predloge o tome šta se može pročitati u zavisnosti od interesovanja i stepena predznanja : Philosophy of psychology Arhivirano 2009-07-09 na Wayback Machine-u

## Vanjske veze

* Theory of Psychology (Documents No. 8 and 9 in English)
* Philosophy at the Psychology Wiki
# Filozofija fizike

U filozofiji **filozofija fizike** proučava temeljna filozofska pitanja moderne fizike, proučavanje materije i energije te njihovu Interakciju. Filozofija fizike počinje promišljajući o osnovnim metafizičkim i epistemološkiml pitanjima koja postavlja fizika: uzročnost, determinizam i prirodda fizičkih zakona. Potom se okreće pitanjima vezanim uz važne teme suvremene fizike:

* Fizička kozmologija: svemir, vrijeme, porijeklo i konačna sudbina univerzuma;
* Termodinamika i statistička mehanika: energija, rad, slučajnost, informacija;
* Kvantna mehanika: njena suparnička tumačenja i neintuitivni zaključci.

Prije nekoliko vijekova, proučavanje slučajnosti i temeljne prirode svemira, vremena, materije i univerzuma je bilo dio metafizike. Danas je filozofija fizike u svojoj biti dio filozofije nauke.

## Vanjske veze

* Stanford Encyclopedia of Philosophy:
	+ "Absolute and Relational Theories of Space and Motion"—Nick Huggett and Carl Hoefer.
	+ "Being and Becoming in Modern Physics"—Steven Savitt.
	+ "Boltzmann's Work in Statistical Physics"—Jos Uffink.
	+ "Conventionality of Simultaneity"—Allen Janis.
	+ "Early Philosophical Interpretations of General Relativity"—Thomas A. Ryckman.
	+ "Experiments in Physics"—Allan Franklin.
	+ "Holism and Nonseparability in Physics"—Richard Healey.
	+ "Intertheory Relations in Physics"—Robert Batterman.
	+ "Naturalism"—David Papineau.
	+ "Philosophy of Statistical Mechanics"—Lawrence Sklar.
	+ "Physicalism"—Daniel Sojkal.
	+ "Quantum Mechanics"—Jenann Ismael.
	+ "Reichenbach's Common Cause Principle"—Frank Artzenius.
	+ "Structural Realism"—James Ladyman.
	+ "Structuralism in Physics"—Heinz-Juergen Schmidt.
	+ "Symmetry and Symmetry Breaking"—Katherine Brading and Elena Castellani.
	+ "Thermodynamic Asymmetry in Time"—Craig Callender.
	+ "Time"—by Ned Markosian.
	+ "Uncertainty principle"—Jan Hilgevoord and Jos Uffink.
	+ "The Unity of Science"—Jordi Cat.
* Occam's sword.