# Zlatni vijek španske književnosti

Pod pojmom **Zlatni vek** (španski: *Siglo de Oro*) u španskoj književnosti podrazumeva se doba Renesanse (XVI vek) i Baroka (XVII). Moglo bi se reći da Zlatni vek počinje 1492. godine, kada je Antonio de Nebriha (*Antonio de Nebrija*) izdao prvu gramatiku španskog jezika (*Gramática Castellana*), i završava se smrću Pedra Kalderona de la Barke (*Pedro Calderón de la Barca*), 1681. Servantes, Lope de Vega, Gongora, Kevedo i Kalderon su samo neka od velikih imena koja su ostavila neizbrisiv pečat u španskoj književnosti.

Godina 1492. višestruko je značajna za Španiju i špansku istoriju i jezik. Pored već pomenutog izdavanja prve gramatike španskog jezika, te iste godine, pala je Granada, poslednji arapski bastion na španskom tlu, što je značilo i uspešno okončanje Rekonkiste, i konačno oslobođenje Iberijskog poluostrva od arapske dominacije. Takođe, 12. oktobra 1492. godine, Kolumbo je otkrio novi kontinent u službi španskih Katoličkih kraljeva, što je predstavljalo otvaranje nove epohe u istoriji Španije koja sada postaje kolonijalna velesila.

U okviru ovog perioda ističu se dva kulturna, umetnička i književna pokreta.

* Renesansa u 16. veku.
* Barok u 17. veku.

Doba baroka u Španiji donosi korenite promene u društvenom i književnom životu Španaca. Formira se krajem 16. veka, a u 17. veku donosi korenito promene u shvatanju života i odnosu prema umetnosti. Barok prekida sa renesansnim estetičkim shvatanjem da je umetnost “podražavanje prirode“. Osnovni moto ove epohe je “Čitaoca treba začuditi“. U baroku dolazi do duboke promene svih književnih vrsta. Neke od osnovnih karakteristika stila barokne književnosti su:

* Traganje za novim izražajnim sredstvima kako bi se u citaocu probudio senzibilitet, inteligencija i divljenje.
* Zamena ustaljenih normi pojedinačnim ocenama, procenama i ličnim hirovima.
* Dinamična koncepcija života i smrti.
* Slikovito suprotstavljanje ekstremnih elemenata.
* Podređenost celine centralnom motivu.
* Izveštačenost, izobilje ukrasa i sklonost komplikovanju.

Barokno stvaralaštvo je imalo jednostranu viziju stvarnosti, neumereno se idealizovala neravnoteža i često je dolazilo do ekspresionističke deformacije. Aleho Karpentijer (španski: *Alejo Carpentier*) je rekao da je barok kao stil opstao toliko dugo zato što je barokni način razmišljanja bio opšte stanje duha u hispanskom svetu u XVII veku. U okviru baroknog stila postoje dve tendencije koje se ispoljavaju početkom XVII veka. To su kultizam (španski: *cultismo*) i konceptizam(španski: *conceptismo*).

Lirika se odlikuje virtuoznošću i iznenađenjima, bizarnim slikama i bogatstvom izražajnih i versifikacijskih formi: antiteza i paradoks, igre rečima, metafore, hiperbole, anafore i epifore, i sl. Pored obimnih epova u stihu, javljaju se mnogobrojni viteški i pikarski romani u prozi koji oslikavaju društveno i duhovno stanje Španaca u 17. veku.

Pozorište takođe drastično menja svoju prirodu i tehniku mešajući tragične i komične motive, stvarajući pri tom izrazito špansku dramsku vrstu — tragikomediju (španski: *tragicomedia*) ili nova komedija (ili španska komedija kako je neki zovu). Takođe se koriste i nazivi nacionalni ili klasični teatar Zlatnog veka (španski: *teatro nacional o clásico de Siglo de Oro*). Njen tvorac je Lope de Vega, najplodniji dramaturg tog doba. Svoju poetiku Lope de Vega će izložiti 1609. godine u delu *Nova umetnost pisanja komedija* (španski: *Arte nuevo de hacer comedias*).

Glavne karakteristike nove komedije su:

1. Meša komično i tragično.
2. Ne poštuje jedinstvo vremena i prostora.
3. Polimteričke je prirode.
4. Ugađa publici — Radnja treba da bude vođena u skladu sa verovanjima i moralnim vrednostima publike.
5. Ima veliku tematsku raznovrsnost — avanturističke, istorijske, mitološke, adaptacije književnih dela, teme iz Romansera, urbane teme, ruralne teme, itd.
6. Poseduje stalne likove.