Rikunarita-ORG/Wikinium huggingface dataset:
# Baltazar Bogišić

**Opći imovinski zakonik Kneževine Crne GoreBaltazar Bogišić** (poznat i kao *Baldo Bogišić* ili *Valtazar Bogišić* - Cavtat, 7. prosinca 1834. - Rijeka, 24. travnja 1908.), znanstvenik, pravni i povijesni pisac. Redoviti član Jugoslavenske akademije znanosti i umjetnosti (danas Hrvatska akademija znanosti i umjetnosti) od njezina osnutka 1867. godine, član niza drugih akademija i znanstvenih društava, te nositelj nekoliko visokih europskih odlikovanja.

## Biografija

Maturirao je u Veneciji, a nakon studija po različitim europskim sveučilištima, doktorirao je filozofiju i pravo. Posljednje godine života proveo je kao privatni učenjak u Parizu gdje je objavio više radova o pravno-povijesnoj problematici Dubrovnika. Gotovo čitav njegov rad posvećen je proučavanju prava, ustanova i običaja slavenskih naroda. Bio je izraziti predstavnik povijesne pravne škole. Jedan je od najvećih hrvatskih bibliofila. Svu svoju imovinu, između ostaloga i knjižnicu s osamnaest tisuća svezaka, koja se s arhivom i grafičkom zbirkom čuva u Institutu HAZU u Cavtatu, ostavio je cavtatskoj općini.

Spomenik Baltazaru Bogišiću u Cavtatu
Njegovim najvećim djelom svakako možemo smatrati *Opšti imovinski zakonik Knjaževine Crne Gore* koji je Bogišić pripremio na poziv kneza Nikole I. Petrovića. Bogišić se budući je bio upoznat s crnogorskim običajnim pravom, 1873. godine prihvatio izrade modernog građanskog zakonika za Crnu Goru, sve uz suglasnost ruskog cara Aleksandra II. Knez Nikola je *Zakonik* proglasio 1888. godine, a Bogišića je 1893. godine postavio za ministra pravosuđa, koji je položaj Bogišić držao do 1899. godine. U tom su periodu i priređene neke izmjene *Zakonika*. U osnovi utemeljen na patrijahalnom nasljeđu, kombiniran s tada najsuvremenijim pravnim standardima, *Zakonik* je predstavljao korak naprijed u crnogorskom društvu, a u suvremenoj je znanosti Bogišić za njega dobio mnoge pohvale.

## Izvori
# Radoje Domanović

| Radoje Domanović |
| --- |
|  |
| Biografske informacije |
| Rođenje | 16. februar 1873. Ovsište, Kneževina Srbija |
| Smrt | 17. augusta 1908. (dob: 35) Beograd, Kraljevina Srbija |
| Nacionalnost | Srbin |
| Obrazovanje |
| Zanimanje | pisac, novinar |
| Opus |
| Književni pravac | realizam |
| Književne vrste | pripovedač |

**Radoje Domanović** (1873 - 1908), je bio srpski satirični pripovedač.

Rođen je 16.2. (ili 4.2. julijanskom) 1873. godine u porodici seoskog učitelja u selu Ovsište kod Kragujevca. Detinjstvo je proveo u susednom selu Jarušicama, gde je završio i osnovnu školu. Gimnaziju je završio u Kragujevcu, a Filozofski fakultet na Velikoj školi u Beogradu. Kao profesor srpskog jezika radio je u gimnazijama u Vranju, Pirotu i Leskovcu. Zbog političkih uverenja je proganjan, premeštan i otpuštan sa posla. Posle pada režima kralja Aleksandra Obrenovića 1903. godine, nezadovoljan malim promenama u zemlji, pokreće politički list u kojem pokušava da se bori protiv mana novog režima. Razočaran, odavao se sve više boemskom životu, mnogo je pio, usamljen, ogorčen i siromašan umro je u 35. godini života, 17.avgusta 1908. u Beogradu.

Radoje Domanović je prvi pravi satiričar među srpskim realistima, satira je glavno obeležje njegovog talenta. On je tvorac srpske satirične pripovetke.

Najznačajnije njegove pripovetke su:

* Vođa
* Danga
* Stradija
* Kraljević Marko po drugi put među Srbima
* Razmišljanje jednog običnog srpskog vola
* Ukidanje strasti
* Pozorište u palanci
* Glasam za slepca
* Ne razumem

Veliki broj osnovnih škola nosi ime "Radoje Domanović", takođe postoji i Zadužbina "Radoje Domanović" koja dodeljuje nagradu sa istim imenom. Pomenimo i to da Radoje Domanović ima bistu na Kalemegdanu u Beogradu.

## Vanjske veze

* Celokupna dela Radoja Domanovića Arhivirano 2018-11-25 na Wayback Machine-u
* Satire Radoja Domanovića na sajtu projekta "Rastko" Arhivirano 2009-02-26 na Wayback Machine-u
* Radoje Domanović na sajtu www.znanje.org
* Tekst u časopisu "Srpsko nasleđe"
* Informacija o nagradi "Radoje Domanović" Arhivirano 2008-04-15 na Wayback Machine-u
* Radoje Domanović, Zauvek među Srbima (1. deo) Arhivirano 2011-11-19 na Wayback Machine-u, (2. deo) Arhivirano 2011-11-19 na Wayback Machine-u i (3. deo) Arhivirano 2011-11-19 na Wayback Machine-u
* Urušava se kuća Radoja Domanovića („Glas javnosti“)
# Ilja Mečnikov

Ilija Ilič Mečnikov
**Ilija Ilič Mečnikov** (rođen 15. maja 1845. godine u Harkovu, tadašnjem ruskom carstvu, umro 15. jula 1916. godine u Parizu) je bio poznati ruski zoolog i biolog koji je 1908. godine dobio i Nobelovu nagradu za svoj doprinos u oblasti medicine.

Jedan je od osnivača uporedne patologije, mikrobiologije, embriologije i imunologije. Studirao je na univerzitetu u Harkovu, posle toga ne univerzitetima u Nemačkoj, da bi doktorirao 1868. na Sanktpeterburškom univerzitetu.

Bio je profesor na univerzitetu u Odesi, ali je zbog političkih razloga 1883. godine napustio Rusiju i otišao na Siciliju gde je imao svoju laboratoriju,
tamo otkriva fagocitozu.

Nakon toga se na kratko vraća u Rusiju, ali ubrzo na poziv Luja Pastera odlazi na njegov institut u Parizu gde je osnovao svoju laboratoriju gde je i radio do kraja života.

1892. godine postavio je teoriju stanične imunosti prema kojoj su za prvu imunološku reakciju organizma kod akutne infekcije odgovorni fagociti. Za ovu oblast je i dobio Nobelovu nagradu, zajedno sa svojim kolegom Paulom Erlihom.

Sem ovih, imao je još jednu, manje naučno značajnu, ali rasprostranjenu teoriju o starenju, koje je on pripisao toksičnim produktima crevnih bakterija, za čije sprečavanje je preporučivao dijetu na bazi fermentisanog mleka, tačnije jogurta.

## Povezano

* Luj Paster
* Sanktpeterburški državni univerzitet
* Paul Erlih

## Reference
# Paul Ehrlich

|  |
| --- |
| **Paul Erlih** |
|  |
|  |
| Rođenje
 | 14. mart 1854. Štrelen
 |
| Smrt
 | 20. avgust 1915.
 |
| Polje
 | medicina
 |
| Istaknute nagrade
 |  Nobelova nagrada za medicinu
 |

**Paul Erlih** (njemački: *Paul Ehrlich*; 14. mart 1854 - 20. avgust 1915) bio je nemački naučnik, dobitnik Nobelove nagrade za medicinu 1908. Poznat je po svojim radovima iz hematologije, imunologije i hemoterapije. Erlih je predvideo otkriće autoimuniteta i nazvao ga "*horror autotoxicus*". Autor je termina "*hemoterapija*". Takođe je autor koncepta "*magičnog metka*", i prvi je u svojim radovima opisao barijeru krv-mozak.

## Život i otkrića

Rođen u jevrejskoj porodici 14. marta 1854. u Štrelenu (Šlezija). Kao učenik i student medicine zanimao se za proučavanje tkiva pod mikroskopom.

Doktorirao je na Univerzitetu u Lajpcigu na temu istraživanja bojenih tkiva ("*Beiträge zur Theorie und Praxis der histologischen Färbung*"). Radeći na klinici Šarite u Berlinu, dobio je poziv od Roberta Koha da pređe na Institut za zarazne bolesti u Berlinu. U institut je prešao godine 1891.

Erlih je proveo dve godine u Egiptu, oporavljajući se od tuberkuloze. Kasnije je radio na razvoju seruma protiv difterije.

Ove delatnosti inspirisale su ga da definiše „teoriju bočnih lanaca“ (*Seitenkettentheorie*) iz 1897. Ova teorija je objasnila dejstvo seruma i omogućila merenje količine antigena. Godine 1896 Erlih je postao direktor novoosnovanog Instituta za proučavanje seruma (*Institut für Serumforschung und Serumprüfung*). Tu je Erlih proučavao hemoterapiju i zarazne bolesti.

Godine 1906. otkrio je strukturnu formulu atoksila, jedinjenja koje je predstavljalo lek za bolest spavanja. Zajedno sa svojim učenikom Sahaćiro Hatom, 1909. je razvio Salvarsan, lek protiv sifilisa. Ovo je bilo epohalno otkriće koje je utrlo put ka otkriću drugih lekova, poput penicilina i drugih antibiotika.

Umro je od šloga 1915, u 62-oj godini.

### Teorija *magičnog metka*

Koncept magičnog metka proistekao je iz prakse nemačkih hemičara 19. veka, koji su selektivno bojili različita tkiva različitim bojama (kontrastima), u svrhu analize tkiva i bakterija. Erlih je smatrao da ako bi mogao da se izdvoji organizam izazivač bolesti, onda bi toksin za uništenje tog organizma mogao da se uvede uz pomoć kontrasta koji se prima za taj organizam. Otuda, magični metak bi selektivno uništio samo izazivača bolesti.

Problem sa ovim konceptom je u tome što boja agensa nema uvek veze sa njegovim biološkim delovanjem.

U današnjoj medicini, ovaj koncept je dobio ekvivalent uvođenjem u praksu monoklonalnih antitela.

## Vanjske veze

* Nobelov muzej: Biografija Paula Erliha Arhivirano 2001-10-30 na Wayback Machine-u
* Tekst o Paulu Erlihu Arhivirano 2006-06-23 na Wayback Machine-u
# Daleki istok Rusije

Дальневосточный федеральный округ: 1. Амурская область 2. Еврейская автономная область 3. Камчатский край 4. Магаданская область 5. Приморский край 6. Сахалинская область 7. Хабаровский край 8. Чукотский автономный округ 9. Якутия
**Daleki istok Rusije** (ruski: Дальний Восток России) ili **Ruski daleki istok** (ruski: Русский Дальний Восток), područje je na istoku Rusije koje je najudaljenije od Moskve. To je područje najudaljenije od prestonice države kojoj pripada od svih područja na svijetu. Ono se poklapa s Dalekoistočnim okrugom Ruske Federacije. Geografski, historijski i po pravcu migracija, to područje se često zove i **Zabajkalje** (ruski: Забайкалье).

## Odlike

Dalekoistočni federalni okrug(označen crvenom bojom)
* Površina područja je – **6.169.300** km² (oko 36% teritorije Ruske Federacije).
* Broj stanovnika je – **6,5** miliona ljudi (oko 4,7% stanovništva Ruske Federacije).
* Za više informacija, vidjeti: Dalekoistočni federalni okrug.

**Daleki istok Rusije** pretežno je planinski prostor koji se proteže od Čukotskog poluostrva na sjeveru do državne granice sa Sjevernom Korejom, Japanom i Kinom. Obuhvata i ostrvo Sahalin, Kurilska i druga ostrva.

### Priroda

Priroda Dalekog istoka veoma je raznovrsna. Krajnji sjever je cijele godine pod snježnim pokrivačem, dok su najjužniji dijelovi pokriveni suptropskim šumama. Riječna mreža je gusta, a najveća rijeka je Amur.

### Klima

Primorski položaj ublažava klimu Dalekog istoka i smanjuje razlike izmađu sjevera i juga. Klima ima monsunske odlike: većina padavina stiže s ljetnjim pljuskovima. Kamčatku i Kurilska ostrva potresaju česti zemljotresi i vulkanske erupcije.

### Prirodna bogatstva

Sjeverna ivična mora Tihog okeana su bogata ribom. Šume daju obilje kvalitetnog drveta. Zlata ima na Kamčatki i po pritokama Amura, a uglja, nafte i prirodnog gasa na Sahalinu.

## Vanjske veze

* Daleki istok Rusije
# Ob

*Za ostale upotrebe, pogledajte Ob (razvrstavanje).*

| Ob Обь |
| --- |
|  |
| Lokacija |
| Države |  Rusija |
| Gradovi | Barnaul, Novosibirsk, Kolpaševo, Nižnjevartovsk, Surgut, Hanti-Mansijsk, Berjozovo, Labitnangi, Salehard |
| Hidrografija |
| Izvor   – aps. visina | Altajski kraj (Sibirski federalni okrug) 162 m |
| Ušće   – aps. visina   – vrsta | Obski zaljev (Arktički ocean) 0 m estuarij |
| Dužina | 3 650 / 5 410 zajedno s Irtišem km |
| Pritoke | **desne:** Čumiš, Inja, Tom, Čulim, Ket, Tim, Vah, Tromjegan, Pim, Nazim, Kazim, Poluj, Kunovat **lijeve:** Čariš, Alej, Šegarka, Čaja, Parabelj, Boljšoj Jugan, Boljšoj Salim, Vasjugan, Irtiš, Severnaja Sosva, Sob, Ščučja |
| Hidrologija |
| Protok   – srednji |  12 500 m³/s |
| Sliv   – površina |  2 975 000  km² |
| Ulijeva se u | Karsko more |
| Transport |
| Plovnost | čitavim tokom |

**Ob** (ruski: Обь) je rijeka u Rusiji duga 3 650 km, ali ako mu se pribroji Irtiš tad je dug 5 410, i sedma je po veličini rijeka na svijetu.

## Geografija

*Ob* je rijeka u centru Rusije, jedna od najvećih rijeka Azije, koja dijagonalno teče kroz Sibir u pravcu sjeverozapada od svog izvora u Altajskim planinama, do svog ušća u Karskom moru u Arktičkom oceanu.

*Ob* je transportna žila kucavica arterija srca Rusije, koje u tom dijelu strašno varira krajolikom i brojem stanovnika. Donji tok *Oba* je jalovi kraj, smrznute tundre, ali je kraj u gornjem toku regija od izuzetnog ekonomskog značaja i velikog potencijala za daljnji razvoj.

Ob se formira 26 km jugozapadno od grada Bijska u Altajskom kraju gdje se spajaju rijeke Bija i Katun. Obje rijeke izviru u Altajskim planinama, Bija iz Jezera Teleckoje, dok Katun iz ledenjaka na južnim obroncima planine Beluha.

Karta porječja Oba
*Ob* ima porječje veliko oko 2 975 000 km², a to je oko polovice sliva koji se ulijeva u Karsko more, tako da je to šesto po veličini porječje na svijetu.

Zapadnosibirska nizina pokriva oko 85 % *Porječja Oba*, ostatak porječja obuhvaća terasaste ravnice Turgaja u Kazahstanu i niske brežuljke sjevernog Kazahstana koji su dio Kuznjeckog Altaja, Salairski hrbat i jugoistočne obronke Altajskih planina.

U porječju Oba ima više od 1 900 rijeka, ukupne dužine od oko 180 000 km. Sam Irtiš najveća lijeva pritoka, koji je dug 4 250 km, ima porječje od 1 593 000 km², a to je veći prostor od porječja gornjeg i srednjeg Oba, tako da čak 70 % porječja Oba odpada na njegove lijeve pritoke.

## Povezano

* Irtiš
* Lista najdužih rijeka na svijetu

## Reference

## Vanjske veze

* *Ob River* na portalu Encyclopædia Britannica (`en`)
# Lena

*Za ostale upotrebe, pogledajte Lena (razvrstavanje).*

| Lena Лена  |
| --- |
|  |
| Lokacija |
| Države |  Rusija |
| Gradovi | Ust-Kut, Kirensk, Lensk, Oljominsk, Jakutsk, Sangar |
| Hidrografija |
| Izvor   – aps. visina | Bajkalske planine 1 640 m |
| Ušće   – aps. visina   – vrsta | Laptevsko more 0 m delta |
| Dužina | 4 400  km |
| Pritoke | Vitim, Oljokma, Aldan, Velpij |
| Hidrologija |
| Protok   – srednji |  17 000 m³/s |
| Sliv   – površina |  2 490 000  km² |
| Ulijeva se u | Laptevsko more |
| Transport |
| Plovnost | Od ušća do Kačuga |

**Lena** (ruski: *Лена* je rijeka u Rusiji, deseta po veličini rijeka na svijetu duga 4 400 km.

## Geografija

*Lena* izvire na jugoistoku Sibira, na Centralnosibirskoj visoravni, na nadmorskoj visini od 1 640 metara u Bajkalskim planinama, 7 km od Bajkalskog jezera. Nakon tog teče u smjeru sjeverozapada, da se sa velikom deltom (oko 30 000 km²) ulije u Laptevsko more.

*Lena* ima porječje veliko oko 2 490 000 km², koje zauzima veliki dio istočnog Sibira.

## Povezano

* Lista najdužih rijeka na svijetu

## Reference

## Vanjske veze

* *Lena River* na portalu Encyclopædia Britannica (`en`)
# Amur

| Amur Аму́р Heilong Jiang Kharamuren  |
| --- |
|  |
| Lokacija |
| Države |  Rusija  Kina |
| Gradovi | Blagovješčensk, Habarovsk, Komsomolsk na Amuru |
| Hidrografija |
| Izvor   – aps. visina | spoj rijeka Šilka i Argun (Sibir) 305 m |
| Ušće   – aps. visina   – vrsta | Ohotsko more kod grada Nikolajevsk na Amuru (Habarovski kraj) 0 m estuarij |
| Dužina | 2 824  km |
| Pritoke | Šilka, Amgun, Zeja, Bureja, Sungari, Usuri |
| Hidrologija |
| Protok   – srednji |  11 400 m³/s |
| Sliv   – površina |  1 855 000  km² |
| Ulijeva se u | Ohotsko more |
| Transport |
| Plovnost | čitavom dužinom od 2 824 km |

**Amur** (ruski: *Аму́р*, kineski: *Heilong Jiang*, mongolski: *Kharamuren*) je najveća rijeka na krajnjem istoku Rusije koja utječe u Tihi ocean duga 2824 km.

Kinesko ime rijeke *Heilong Jiang* znači Rijeka crnog zmaja, a mongolsko ime *Kharamuren* Crna rijeka.

## Geografija

Amur se formira spajanjem rijeke Šilka, sa rijekom Argun kod sela Pokrovka na tromeđi Rusije, Kine i Mongolije. Šilka se formira u Siburu, spajanjem rijeka Ingoda i Onon. Argun izvire u kineskoj autonomnoj regiji Unutrašnja Mongolija.

### Gornji Amur

Katra *Porječja Amura*
Za Gornji Amur se uzima rijeka od svog formiranja do uvira rijeke Zeje kod ruskog grada Blagovješčensk a to je nekih 900 km. Tu rijeka teče kroz planinski kraj.

### Srednji Amur

Srednji Amur proteže se nekih 970 km od ušća Zeje do grada Habarovska. U svom srednjem dijelu rijeka utiče u nizinu Zeja - Bureja, tu rijeka formira rusko-kinesku granicu.

### Donji Amur

Donji Amur, proteže se nekih 970 km od grada Habarovska do ušća u more. Ovdje rijeka protiče kroz nizinski kraj, ruske Amurske oblasti i Habarovskog kraja. Amur sa svojim pritokama ima sliv velik oko 1,855.000 km², koje obuhvaća dijelove ruskog Sibira i dijelove kineske autonomne regije Unutrašnja Mongolija, kao i dio Mongolije.

## Povezano

* Lista najdužih rijeka na svijetu

## Reference

## Vanjske veze

* *Amur River* na portalu Encyclopædia Britannica (`en`)
# Bajkalsko jezero

| Bajkalsko jezero  |
| --- |
| Bajkalsko jezero |
| Lokacija |
| Države |  Rusija |
| Hidrografija |
| Vrsta | prirodno |
| Površina | 31 500 km² |
| Volumen | 23 000 km³ |
| Aps. visina | 455 m |
| Dužina | 670 km |
| Širina | 79 km |
| Dubina | 1620 m |
| Hidrologija |
| Odliv | Angara |
| Karta |
|  Mapa Bajkalskog jezera |

**Bajkalsko jezero** je jezero koje se nalazi u istočnom dijelu Rusije. Obuhvaća 31.500 km², zbog čega se smatra najvećim slatkovodnim jezerom u Euraziji. Poznato je pod nazivom "plavo sibirsko oko". S obzirom na svoju izrazitu dubinu od 1637m i veliku površinu (31.500 km²) a proteže se blizu 700 km, zaprema više od 20% svjetskih zaliha slatke vode.
Voda Bajkalskog jezera se koristi za piće. Tokom zime, kada je cijela površina jezera prekrivena debelom ledenom korom, režu se kocke leda i raznose na prodaju po okolnim naseljima. Također u to vrijeme (od januara do maja), jezerom se odvija automobilski, kamionski i drugi prevoz. Led je dubok od 30 cm, pa do nekoliko metara.
Ime dolazi od tatarskog "bai-kul", "bogato jezero".

Bajkalsko jezero| Svjetska baština UNESCO-a |
|  |
|  Rusija |
| Registriran | 1996. |
| Vrsta | Prirodno dobro |
| Mjerilo | vii, viii, ix, x |
| Ugroženost | no |
| Referenca | UNESCO |

## Svjetska baština

Poznato je kao stanište mnogih endemskih vrsta flore i faune.
U jezeru i oko njega nalazi se mnoštvo jedinstvenih biljnih i životinjskih vrsta kao što je bajkalska foka (tuljan). To je jedina vrsta slatkovodne foke (tuljana) na svijetu. Zbog njihovog skupocjenog krzna, česta su meta brojnih krivolovaca.

U jezeru se nalazi 27 ostrva (otoka) od kojih je najveće Olhon (742 km²). Pretpostavlja se da je starost Bajkalskog jezera između 20 i 30 miliona godina. U jezero se uliva preko 300 reka od kojih su najvažnije Selenga i Barguzin. Ušća reka su delte. Međutim iz jezera ističe samo jedna reka - Angara, desna pritoka Jeniseja. Površina sliva jezera iznosi 557 000 km².

Godine 1996. stavljeno je na listu svetske baštine.

## Reference
# Tajga

| **Biomi** |
| --- |
| **Suhozemni biomi** |
|  | Tundra
 |
|  | Tajga/borealne šume
 |
|  | Planinski travnjaci i šikare
 |
|  | Četinarske šume umjerenih predjela
 |
|  | Tropske i suptropske četinarske šume
 |
|  | Umjerene širokolisne i mješovite šume
 |
|  | Mediteranske šume i makije
 |
|  | Tropske i suptropske vlažne širokolisne šume
 |
|  | Tropske i suptropske suhe širokolisne šume
 |
|  | Umjereni travnjaci, savane i šikare
 |
|  | Tropski i suptropski travnjaci, savane i šikare
 |
|  | Pustinje i vegetacija sušnih područja
 |
|  | Plavljena travna vegetacija
 |
|  | Riparianska zona
 |
|  | Vlažno područje
 |
| **Vodeni biomi** |
|  | Jezero
 |
|  | Litoral
 |
|  | Šume mangrova
 |
|  | Šuma kelpa
 |
|  | Koraljni greben
 |
|  | Neritička zona
 |
|  | Epikontinentalni pojas
 |
|  | Pelagijska zona
 |
|  | Bentos
 |
|  | Hidrotermalni izvori
 |
|  | Hladni izvori
 |
|  | Led
 |
| **Drugi biomi** |
|  | Endolitska zona
 |

Rasprostranjenost tajge
**Tajge** su tip vazdazelenih šuma četinjača sjevernih dijelova umjerene zone sjeverne polutke koje su cirkupolarno rasprostranjene u Europi, Aziji ("sibirska tajga")
i Sjevernoj Americi ("kanadska tajga").

Naziv tajga potiče iz narodnog govora i odnosio se prvobitno na četinarske šume zapadnog Sibira. Danas je kao naučni termin primjenjen na sve četinarske šume sjevernih dijelova sjeverne hemisfere. Moguće je razlikovati nekoloiko tipova (podzona):

* listopadne ariševe tajge (graniče sa tundrama)
* svijetle tajge (dominiraju borovi)
* tamne tajge (dominirajuvrste iz reda smreke, bijelog bora i jele)
* mješovite tajge u kojima se nalaze lišćarsko-listopadne vrste otpornije na niske temperature.

Tajge se u sjevernim subarktičkim oblastima Europe, Azije i Sjeverne Amerike pruža zonalno širokim pojasom od zapada ka istoku, preko ogromnih oblasti između Tihog i Atlanskog oceana, pa se zato može govoriti o zoni tajge, za koju su tamne četinarske šume, prije svega smreke, najkarakterističnije. To su tamne četinarske šume u kojima potpuno odustaju floristički elementi krupnolisnih listopadnih šuma. Njihovi graditelji su različite vrste jele i smreke.

Ove tamne četinarske šume su relativno siromašne u faunističkom pogledu. Karakterisčne vrste su žeravac, los, američki i azijski samur, ptice kao što su djetlić, krstokljun, gaćasti ćuk, itd. Stalni stanovnici tajge su mrki medvjed, vuk, lisica, divlja svinja, vjeverica, puh, hermelin, polarni zec, srna, dabar. Od vodozemaca tu su smuk, crni daždevnjak, živorodni gušter. Zimska klima tajgi je vrlo surova pa živi svijet opstaje zahvaljujući živoznim formama koje ih karakteriziraju npr. gusto krzno, bogato perje, potkožno masno tkivo, te sposobnost nalaženja i pripremanja dobrog skrovišta i jazbina, fiziološke osobine za doba zimskog sna i dr.
# Tjumenj

| Tjumenj
Тюмень |
| --- |
| Grad |
|  |
| ZastavaGrb |
| Tjumenj |
|  |
| Koordinate: ﻿ / ﻿ |
| Država |  Rusija |
| Subjekt | Tjumenjska oblast |
| Stanovništvo (2021.) | 847.488 |
| Vremenska zona | UTC+5 |

**Tjumenj** (ruski: Тюмень) je grad u Sibiru u Rusiji. Upravno je sjedište Tjumenjske oblasti. Tjumenj je osnovan 1586. godine, i najstariji je grad u Sibiru. Prema popisu stanovništva iz 2021. godine, ima 847.488 stanovnika.

## Etimologija

Ime Tjumenj je izvedeno od mongolskog *Tümen*, što znači 10.000.

## Historija

Tjumenj je osnovan 1586. godine na mjestu gdje je se do 1581 nalazio Tatarski grad Čimgi-Tura. Tjumenj je na početku bio mala drvena tvrđava. na početku XVI. vijeka, imao je 2.000 stanovnika. 1616. godine je izgrađen manastir u Tjumenju. Tjumenj je od osnivanja grada bio važan centar za trgovinu i u gradu trgovalo se s trgovcima iz Srednje Azije. Tjumenj je bio jedan od glavnih sibirskih centara trgovine robljem u XVIII. vijeku. Tokom drugog Svjetskog rata Tjumenj je dobio veliki poticaj industrije zbog evakuacije industrije iz Evropske Rusije. Sovjetska vlada je čuvala tijelo Lenjina u gradu od jula 1941. do marta 1945 u sklopu evakuacije. Otkriveni su velike rezerve nafte i plina u Sibiru u 60-ih. 1965. godine je otkrivena deseta najveća rezerva nafta na svijetu u Samotloru u Tjumenjskoj oblasti. Tjumenj je tada postao administrativno središte ruskog izvoza nafte i plina.

## Geografija

Tjumenj je smješten na rijeci Tura koja je pritok Tobola.

## Demografija

Prema popisu stanovništva iz 2021. godine, Tjumenj ima 847.488 stanovnika. Tjumenj je imao 2011. godine imao 581.900 i 1989. godine 476.900 stanovnika. Etnički sastav:

| Etnička grupa
 | Populacija
 | %
 |
| --- | --- | --- |
| Rusi
 | 571.048
 | 86.5%
 |
| Tatari
 | 30.101
 | 4.6%
 |
| Ukrajinci
 | 7.148
 | 1.1%
 |
| Azeri
 | 4.928
 | 0.7%
 |
| ostali
 | 46.992
 | 7.1%
 |
| Izjasnili su se
 | 660.217
 | 100%
 |
| ukupno
 | 847.488
 |

## Ekonomija

Glavne industrije grada su obrada metala, inženjerstvo, brodogradnja, klade te hemikalije.

## Obrazovanje

U Tjumenju nalazi se Tjumenjski državni univezitet za naftu i plin, osnovan u 60-ih.

## Pobratimski gradovi

Pobratimski gradovi Tjumenja su:

* Daqing, Kina
* Celle, Njemačka
* Houston, SAD
* Brest, Bjelorusija

## Reference