Rikunarita-ORG/Wikinium huggingface dataset:
# Alonso de Ojeda

| Alonso de Ojeda |
| --- |
| Medaljon sa Alonsovim likom |
| Rođenje | 1466. Cuenca, Kruna Kastilje  |
| Smrt | 1516. Santo Domingo, Hispaniola |

**Alonso de Ojeda** (Cuenca, oko 1466.- Santo Domingo, 1516.), bio je španjolski konkvistador i istraživač.

Na svojim putovanjima oplovio je obale Gvajane, Venecuele, Trinidada, Tobaga, Curaçaa, Arube i Kolumbije.

## Biografija

Još kao mladić prijavio se u vojsku koja se borila da zauzme Emirat Granada. Nakon tog je zahvaljujući prijateljstvu sa utjecajnim biskupom Juanom Rodríguezom Fonsecom, dobio priliku da krene na Kolumbovo drugo putovanje u Novi svijet 1493.

Kad su stigli do Hispaniole, admiral ga je zadužio da istraži otok i naročito regiju Cibao, za koju je čuo da tamošnji Indijanci imaju puno zlata.
Ojeda se proslavio u toj misiji kad je zarobio na prevaru njihovog caciqua i donio bogat plijen.

Po povratku u Španjolsku 1497. zaželio je da krene u Novi Svijet za svoj račun, sa vlastitom ekspedicijom, da tako razbije tako monopol porodice Kolumbo.
Zahvaljujući vezama svog moćnog pokrovitelja, skupio je novac i dozvole od dvora i organizirao ekspediciju zajedno sa kartografom Juanom de la Cosom i pomorcem Amérigom Vespucciem.

Njihova flota krenula je iz El Puerta de Santa María 18. marta 1498. istražiti nepoznate obale Novog svijeta.
Na tom su putovanju oplovili obale Venecuele, sve do Gvajane, Trinidada, Tobaga, Curaçaa, Arube i Kolumbije.
Usput su tragali za zlatom, gdje je Ojeda ponovno pokazao lukavost koristići (mučeći) Indijance da mu otkriju gdje kriju svoje blago.

Radi uspjeha misije i donešenog blaga - 1501. dobio je čast da bude prvi guverner nove kolonije Parie. Tu priliku nije uspio iskoristiti zbog tužbi drugih konkvistadora da se kretao po teritorijima koje su dodjeljene njima, i najteže da nije donio svu petinu koja pripada kralju, već je dio zadržao za sebe.
Za to je suđen 1503. ali se dvor pokazao vrlo popustljiv, zadovoljan donešenom petinom, pa je sljedeće godine oslobođen svih optužbi.

Nakon tog je 1507. postavljen za guvernera Nove Andaluzije, kolonije između Zaljeva Urabá do rta Vela na Poluotoku Guajira, na sjeveru današnje Kolumbije. Ojeda se brzo spremio za novu ekspediciju, da zauzme svoju koloniju. Kad je doplovio shvatio je da život u toj novoj koloniji neće biti lak, jer je nastanjena vrlo ratobornim Karibima. Ojeda je zbog tog 1509. podigao utvrdu - **San Sebastián** (kod današnjeg Necoclía).
Ni ona mu nije pomogla jer su u borbama sa Karibima deseci njegovih drugova pobijeni, a i on sam je ranjen u nogu otrovnom strijelom.
Nakon brojnih nevolja i napustio je svoje drugove i sa Franciscom Pizarrom se uspio dokopati Santo Dominga.

Njegova utvrda San Sebastián prva na južnoameričkom kontinentu, napuštena je 1510. i kasnije spaljena.

On se više nije nikad vratio u svoju koloniju, već je ostao živjeti u samostanu u Santo Domingu, kao pokajnik i siromah u kom je i umro.

## Izvori

## Vanjske veze

* *Alonso de Ojeda* (na portalu Real Academia de la Historia) (`es`)
# Amerigo Vespucci

Amerigo Vespucci
**Amerigo Vespucci** (Firenca, 9. ožujka 1454. – Sevilla, 22. veljače 1512.) je bio talijanski moreplovac.

Ploveći pod španjolskom zastavom, stigao je do obale Brazila i Hondurasa. Za razliku od Kolumba, bio je uvjeren da je otkrio "Novi svijet" koji se nalazi između Europe i Azije. Iz tog razloga su kartografi novi kontinent nazvali po njemu – **Amerika**, ali kada su upisivali ime na kartu pogrešili su slovo i zato se on zove Amerika a ne Ameriga.

Vespucci je istraživao i ušće Amazona (1499–1502).
# Maracaibo (jezero)

| Maracaibo  |
| --- |
| Karta Maracaiba |
| Lokacija |
| Položaj | Karibi |
| Države |  Venecuela |
| Koordinate | 09°48′″N, 71°36′″W |
| Hidrografija |
| Vrsta | Primorsko jezero |
| Površina | 13.300 km² |
| Volumen | 280 km³ |
| Aps. visina | 0 m |
| Dužina | 99 km |
| Širina | 67 km |
| Dubina | 60 m |
| Hidrologija |
| Pritoke | Catatumbo, Chama, Motatán |
| Odljev | Atlantski ocean |

**Jezero Maracaibo** (španjolski: *Lago de Maracaibo*) je veliko jezero na sjeverozapadu Venecuele. U neku ruku ono je zaljev jer je na sjeveru preko tjesnaca Tablazo povezana s Venezuelanskim zaljevom i Karipskim morem.

## Hidrografija

Jezero Maracaibo je najveće prirodno jezero u Južnoj Americi, koje pokriva površinu od oko 13.300 km². Jezero se proteže prema jugu nekih 210 km od Venezuelanskog zaljeve, do najveće širine od 121 km. U jezero uviru brojne rijeke od kojih je najznačajnija Catatumbo, žila kucavica za proizvode iz unutrašnjosti i kolumbijsko-venecuelanske visoravni.

Vode jezera su u južnom dijelu slatke, ali su na sjeveru bočate (slane) zbog jačeg utjecaja plime. Jezero je prilično plitko, osim na jugu, gdje je okruženo močvarnim nizinama. Dugi niz godina pličina na ušću jezera u more, široka nekih 26 km, ograničavala je plovidbu brodova s gazom većim od četiri metra. Nakon intenzivnog jaružanja dna jezera koje je počelo od 1930-ih povećana je dubina na 8 m, nakon tog je 1957. taj kanal učvršćen 3 km dugim kamenim lukobranom, a njegova dubina povećana na 11 m, tako da danas u jezero mogu uploviti i veliki prekooceanski brodovi i tankeri.

Most General Rafael Urdaneta, preko tjesnaca kod grada Maracaibo
Bazen Jezera Maracaiba je jedno od najbogatijih područja na svijetu po količinima nafte i prirodnog plina. Prve bušotine na jezeru izbušene su još 1917. godine, a danas se eksploatacijsko polje prostire duž pojasa od 105 km na istočnoj obali, koja se širi do 32 km u vode jezera. Tako da je površina jezera izbrazdana cjevovodima, koji transportiraju naftu u rezervare na kopnu.

Bazen Jezera Maracaiba daje oko dvije trećine od ukupne venecuelanske naftne proizvodnje. Ekspoataciju nafte pokrenule su velike američke, britanske i holandske kompanije, ali je 1975. eksploatacija nafte nacionalizirana.

## Reference

## Vanjske veze

* *Lake Maracaibo* na portalu Encyclopædia Britannica (`en`)
# Sufiks

*Za ostale upotrebe, pogledajte Sufiks (razvrstavanje).*
**Sufiks** (također **postfiks**, **dometak**) u gramatici označava afiks koji dolazi nakon korijena riječi. Uobičajeni primjeri su padežni završeci koji označavaju gramatičku sklonidbu imenica ili pridjeva te glagolski završeci koji čine konjugaciju glagola.

Sufiksi mogu nositi gramatičku informaciju (infleksijski sufiksi) ili leksičku informaciju (derivacijski sufiksi). Infleksijski sufiks ponekad se naziva **desinent**.

Primjeri sufiksa u srpskohrvatskom jeziku:

*Djevojk**e, gdje sufiks -e označava množinu ženskog roda.
*On rad**i, gdje sufiks -i označava treće lice jednine prezenta.
*On zatvar**aše, gdje -aše označava treće lice jednine imperfekta.
Veliki broj dometaka može se pronaći u mnogim sintetičkim jezicima poput češkog, njemačkog, finskog, latinskog, mađarskog, ruskog, itd.

Sufiksi koji se koriste u srpskohrvatskom često imaju slavensko podrijetlo zajedničko drugim slavenskim jezicima, ali mogu biti i grčkog, francuskog ili latinskog podrijetla.

## Povezano

* Afiks
* Infleksija
* Derivacija
* Leksem
* Marker
* Morfem
* Prefiksalni morfem

## Reference
# Paria (zaljev)

| Zaljev Paria Golfo de Paria |
| --- |
|  |
|  |
| Koordinate: ﻿ / ﻿ |
| **Država** |  Venecuela  Trinidad i Tobago
 |
|  |
| **Površina**  |
|  - **Ukupna** | 7800 km²
 |
|  |
| Karta
 |
| Zaljev Pariaclass=notpageimage| Pozicija zaljeva na karti Venecuele
 |

**Zaljev Paria** (španjolski: *Golfo de Paria*) je veliki zaljev u Karipskom moru na sjeveroistoku Venecuele, kojeg sa zapada zatvara poluotok poluotok Paria, a sa sjevera i istoka otok Trinidad.

## Geografija

Zaljev Paria proteže se nekih 160 km duž obale Venecuele u smjeru istok-zapad, i nekih 65 km u smjeru sjever-jug. S Karipskim morem povezan je preko tjesnaca Zmajeva usta, a s Atlantikom na istoku preko tjesnaca Zmijska usta. Oba su široki oko 16 km.

U zaljev utječe rijeka San Juan i nekoliko rukavaca delte Orinoca, među njima i veliki Caño Mánamo. U zaljevu su smještene brojne luke, među njima trinidadske San Juan i Port of Spain, odnosno venecuelanske Güiria i Pedernales.

Do zaljeva Paria je na svom trećem putovanju 1498 doplovio Kristofor Kolumbo i tada prvi put ugledao obale američkog kontinenta.

## Izvori

## Vanjske veze

* *Gulf of Paria* na portalu Encyclopædia Britannica (`en`)
# Cumaná

| Cumaná
 |
| --- |
| Panorama gradaPanorama grada |
|  |
| Koordinate: ﻿ / ﻿ |
| **Država** |  Venecuela
 |
| **Savezna država** | Sucre
 |
| **Općina** | Sucre
 |
| **Osnivanje** | 1515.
 |
|  |
| **Vlast**  |
|  - **Gradonačelnik** | Rafael Acuña
 |
|  |
| **Površina**  |
|  - **Ukupna** | 598 km²
 |
| **Visina** | 16 metara
 |
|  |
| **Stanovništvo** (2017.)
 |
|  - **Grad** | 372,400
 |
|  |
| **Vremenska zona** | VST (UTC-4:30)
 |
| **Poštanski broj** | 6101
 |
| **Pozivni broj** | 0293
 |
| Karta
 |
| Cumanáclass=notpageimage| Pozicija Cumanije u Venecueli
 |

**Cumaná** je lučki i glavni grad savezne države Sucre na sjeveroistoku Venecuele od 372,400 stanovnika.

## Geografske i klimatske karakteristike

Cumaná leži na ušću rijeke Manzanares u Karipsko more
Na jeziku karipskih indijanaca Cumanagoto koji su živjeli u tom kraju do 17. vijeka - Cumaná je značila ušće.

Grad leži na nadmorskoj visini od 16 metara, ima tropsku klimu, prosječna najniža temperatura iznosi oko 28 °C.

## Historija

Grad su formalno osnovali Španjolski kolonisti kao **Novi Toledo** (Nueva Toledo) 1521. godine. Njih je u taj kraj privuklo more, neobično bogato ribom i biserima, od Cumaná do otok Cubagua. Oni su prisilili pleme lokalnih indijanaca Guaykeri, poznate kao vrsne ribare i ronioce da rade za njih. I pored toga što su ga nekoliko puta orobili pirati i razorilo nekoliko potresa, Cumaná je neprekidno rasla, zahvaljujući profitabilnoj trgovini sa susjednim naseljima i Španjolskom tokom većeg dijela kolonijalnog perioda.

Za Cumanu se tvrdi da je najstarije evropsko naselju na južnoameričkom tlu. Ona je rodno mjesto Antonia José de Sucre, važne ličnosti u pokretu za oslobođenje Latinske Amerike i prvog predsjednika Bolivije.

## Privreda i transport

Grad je danas izrastao u trgovačko - Industrijski centar poljoprivrednog zaleđa, u kom se uzgaja kava, kakao, šećerna trska, duhan, grah i razno voće. Pored grada leži najveća predionica pamuka, a u samom gradu nekoliko tvornica ribljih konzervi. Kampus Istočnog univerziteta (Universidad de Oriente) osnovan je u Cumanu 1958.

Grad je povezan autoputom sa Barcelonom, koja leži 90 km jugozapadno, a ima i internacionalni aerodrom *Antonio José de Sucre* (IATA: CUM, ICAO: SVCU).

## Reference

## Vanjske veze

* *Cumaná* na portalu Encyclopedia Britannica (`en`)
* *Alcaldía de Cumaná* Arhivirano 2017-10-22 na Wayback Machine-u (`es`)
# Deklaracija nezavisnosti Venezuele

| Svečani akt o nezavisnosti |
| --- |
|
Martín Tovar y Tovar: *Potpisivanje Deklaracije nezavisnosti* (1876.) |
| **Generalno** |
| **Tip sporazuma** | deklaracija nezavisnosti
 |
| **Depozitar** | Narodna skupština  Caracas, Venezuela |
| **Jezik** | španjolski jezik
 |
| **Potpisivanje** | 5. srpnja 1811.
 |
| **Ratifikacija** | 7. srpnja 1811.
 |
| **Stranke** |
|

 |
| **Potpisnici** | Sedam provincija generalne kapetanije Venezuele
 |

**Deklaracija nezavisnosti Venezuele** (španjolski: *Acta de la Declaración de Independencia de Venezuela*), službeno **Svečani akt o nezavisnosti** (španjolski: *Acta Solemne de Independencia*) bio je dokument što ga je 5. srpnja 1811. godine svečano proglasio zajednički Kongres venezuelanskih provincija, a kojim je proklamirana nezavisnost venezuelanskih provincija od španjolske Krune te želja za uspostavom nezavisne države temeljene na principima jednakosti svih građana, ukidanju cenzure i slobodi izražavanja. Ovi su principi ubrzo postali ustavna načela i predstavljali su radikalno liberalni zaokret u odnosu na višestoljetnu kolonijalnu politiku provođenu od strane Krune.

Sedam od ukupno deset provincija koje su sačinjavale generalnu kapetaniju Venezuelu, potpisale su deklaraciju o nezavisnosti u kojoj su objasnile svoje razloge za taj čin, između ostalog, zbog činjenice da je štetno da jedna malena europska zemlja vlada tako velikim teritorijem Novog svijeta, da je Španjolska Amerika stekla svoje pravo na samoodređenje nakon abdikacija Carlosa IV. i Ferdinanda VII. i da politička nestabilnost u Španjolskoj diktira da Venezuela uspostavi samoupravu, neovisno o prijateljskim odnosima među nacijama. Sedam provincija koje su potpisale deklaraciju bile su Caracas, Cumaná, Barinas, Margarita, Barcelona, Mérida i Trujillo, dok su preostale tri (Maracaibo, Coro i Guayana) odlučile ostati uz Krunu.

Deklaracija je proglasila novu državu, Američku Konfederaciju Venezuelu, a njezini glavni autori bili su Cristóbal Mendoza i Juan Germán Roscio. Kongres je dokument ratificirao 7. srpnja, a pohranjen je 17. kolovoza u Caracasu.
# Francisco de Miranda

| Francisco de Miranda
 |
| --- |
|  |
|

---

Vrhovni vođa Venezuele (*generalissimus*) |
| Mandat 25. travnja 1812. – 25. srpnja 1812.
 |
| Prethodnik
 | Francisco Espejo (kao predsjednik) |
| Nasljednik
 | *Republika ukinuta* |
|

---

 |
| Rođenje
 | 28. ožujka 1750.  Caracas, Venezuela (tada  Španjolski Imperij) |
| Smrt
 | 14. srpnja 1816.  Cádiz, Španjolska
 |
| Supružnik
 | Sarah Andrews
 |
| Zanimanje
 | vojskovođa
 |

**Sebastián Francisco de Miranda y Rodríguez de Espinoza** (španski izgovor: [fɾanˈsisko ðe miˈɾanda]; Caracas, 28. ožujka 1750. – Cádiz, 14. srpnja 1816.) bio je venezuelanski vojskovođa i revolucionar, jedan od idejnih začetnika borbe za nezavisnost španjolskih kolonija. Iako su njegovi osobni planovi za nezavisnost od Španjolske propali, danas ga se smatra prethodnikom Simóna Bolívara, koji je tokom prve polovice XIX. vijeka oslobodio veći dio sjeverne Južne Amerike od španjolske vlasti. Mirandu se smatra "Prvim univerzalnim Venezuelancem" i "Velikim univerzalnim Amerikancem".

Miranda je vodio romantičarski i pustolovan život u jeku općepolitičke i intelektualne klime koja je proizašla iz prosvjetiteljstva i utjecala je na sve prekoatlantske revolucije. Sudjelovao je u čak tri velika pokreta svoga doba – Američkom ratu za nezavisnost, Francuskoj revoluciji i borbi za nezavisnost Latinske Amerike – a kratko je bio i vrhovni vođa Venezuele. Svoja iskustva opisao je u dnevnicima, koji su kasnije sabrani u čak 63 toma. Idealist, Miranda je razvio vlastiti plan za oslobođenje i ujedinjenje cjelokupne Španjolske Amerike, međutim njegovi osobni vojni napori za realizaciju tog plana zaustavljeni su 1812. godine. Nakon što je na samom početku Venezuelanskog rata za nezavisnost bio prisiljen kapitulirati pred španjolskim naletom, Miranda je predan snagama Krune, koje su ga zatvorile. Umro je 1816. godine u španjolskom zatvoru u Cádizu.
# Antonio José de Sucre

| Antonio Hose de Sukre
 |
| --- |
|  Antonio Hose de Sukre |
| Lični podaci
 |
| **Puno ime** | Antonio Hose de Sukre i Alkala
 |
| Datum rođenja
 | (1795-februara-03)3. februara 1795.
 |
| Mesto rođenja
 | Kumana (Vicekraljevstvo Nova Granada)
 |
| Datum smrti
 | 4. juna 1830. (dob: 35)
 |
| Mesto smrti
 | Pasto (Republika Nova Granada)
 |

**Antonio Hose de Sukre i Alkala** (španski: *Antonio Jose de Sucre y Alcala*, 1795 – 1830), bio je general, političar, veliki maršal Ayacucha i jedan od najvažnijih boraca za nezavisnost Latinske Amerike. Od svoje petnaeste godine rukovao je naoružanjem. Rano stiče i vojna znanja potrebna komandantu i koristi ih već u prvoj vojnoj kampanji koju je predvodio Mirinda. Posle emigracije u Antilima bio je komandant kolumbijskog bataljona, vojni starešina u mnogim mestima, Bolivarov saradnik, glavnokomandujući Gvajane i komandant kolumbijskih snaga u bitkama sa Špancima 1821. godine. Dobio je bitku kod Pinčinče (1822) i oslobodio današnji Ekvador. U pohodu na Peru odneo je čuvenu pobedu u Bitci kod Ayacucha 1826. što je njegov najveći uspeh pored oslobođenja La Paza (1825). Iste 1826. godine izabran je za predsednika Bolivije i na tom položaju ostao je do 1828. godine. Ostavku je podneo 1830. ali se kasnije na kratko ponovo pojavio na političkoj sceni kada je izabran za predsednika Velike Kolumbije. U politiku se vratio kako bi sprečio opšti građanski rat. I pored njegovih nastojanja rat je izbio a on je u njemu izvojevao pobedu kod Tarkija. Uslovi koje je nametnuo poraženima bili su blagi, slični onima koje je nametnuo Špancima nakon bitke kod Ayacucha.

Ubijen je u atentatu 4. juna 1830. u južnoj Kolumbiji.

Po njemu su ime dobili grad Sukre (1840), današnje zakonodavno središte Bolivije, i novčana jedinica Ekvadora dok kao valuta nije prihvaćen američki dolar.

## Povezano

* Borci za nezavisnost Latinske Amerike

## Vanjske veze
# Rafael Urdaneta

| Rafael Urdaneta
 |
| --- |
|  |
|

---

3. predsjednik Velike Kolumbije
 |
| Mandat 5. rujna 1830. – 30. travnja 1831.
 |
| Prethodnik
 | Joaquín Mosquera
 |
| Nasljednik
 | Domingo Caycedo
 |
|

---

 |
| Rođenje
 | 24. listopada 1788.  Maracaibo, Venezuela (tada  Španjolski Imperij) |
| Smrt
 | 23. kolovoza 1845.  Pariz, Francuska
 |
| Supružnik
 | Dolores Vargas París
 |

**Rafael José Urdaneta y Faría** (Maracaibo, 24. listopada 1788. – Pariz, 23. kolovoza 1845.) bio je venezuelanski vojskovođa i političar, jedan od najvažnijih sudionika borbe za nezavisnost Latinske Amerike. Urdaneta je bio vatreni pobornik Simóna Bolívara i jedan od njegovih najodanijih suradnika. Tokom njegova predsjedničkom mandata, Urdaneta je bio ministar obrane Velike Kolumbije, a kasnije i njezin kratkotrajni predsjednik; kasnije je služio kao ministar obrane u administraciji Venezuele.

Rodio se 1788. u Maracaibu kao sin Miguela Geronima de Urdanete y Troconisa i njegove supruge Marije Alejandrine Faria. Osnovnu školu završio je u rodnom gradu, a kasnije se školovao u sjemeništu u Caracasu. Godine 1804. preselio se u Bogotu, gdje je nastavio školovanje i gdje će se 1822. godine oženiti s Dolores Vargas París, mladom heroinom revolucionarnog pokreta. Sam Urdaneta se već 1810. godine pridružio revolucionarnom pokretu i ubrzo je postao blizak suradnik Simóna Bolívara, s kojim je sudjelovao u borbama za oslobođenje svoje rodne zemlje. Nakon uspjeha revolucionarnog pokreta i formiranja Velike Kolumbije, Urdaneta se priključio Bolívarovoj administraciji u svojstvu ministra obrane.

Kada je Bolívar u svibnju 1830. godine podnio ostavku na mjesto predsjednika, faktičnu vlast u državi preuzeo je Domingo Caycedo. U tom su periodu u Bogoti bila stacionirana dva bataljuna – jedan venezuelanski, odan Bolívaru i Urdaneti, te jedan kolumbijski, odan Franciscu de Pauli Santanderu. Kada je, u strahu od pobune, Caycedo naredio da se venezuelanski bataljun premjesti iz glavnoga grada, došlo je do sukoba u kojemu su venezuelanske trupe izašle kao pobjednici. Caycedo je svrgnut, a Urdaneta se 5. rujna 1830. godine proglasio predsjednikom kako bi spasio zemlju od kolapsa, ali i pokušao nagovoriti Bolívara da se vrati na čelo Velike Kolumbije.

Međutim, stabilizacija nikada nije ostvarena. Kolumbijski generali su odbili podržati Urdanetu i pokrenuli ustanak protiv njega, tokom kojega su osvojili jug zemlje i prisilili diktatora na pregovore. Generali su proglasili Cayceda legitimnim predsjednikom i zahtijevali Urdanetinu ostavku. Nakon što je u travnju 1831. godine potpisan mirovni sporazum između dvaju strana, Urdaneta se povukao s pozicije i vratio vlast Caycedu.

Nakon raspada Velike Kolumbije, Urdaneta i njegova obitelj su se vratili u Venezuelu. On je kratko sudjelovao u administraciji novonastale države, da bi 1845. godine bio imenovan posebnim poslanikom Venezuele u Španjolskoj. Međutim, umro je 23. kolovoza 1845. u Parizu, od komplikacija s bubrežnim kamencem, prije nego je uopće došao do Španjolske. Njegovo tijelo pokopano je u Nacionalnom panteonu u Caracasu.
# Bitka na jezeru Maracaibo

| Bitka na jezeru Maracaibo
 |
| --- |
| Segment Venezuelanskog rata za nezavisnost
 |
|  |
|

|  |  |
| --- | --- |
| Datum
 | 24. srpnja 1823.
 |
| Lokacija
 | jezero Maracaibo  Velika Kolumbija |
| Ishod
 | Pobjeda republikanaca
* Završetak rata za nezavisnost
* Potpuno povlačenje španjolskih trupa iz Velike Kolumbije
* Povrat teritorija još uvijek pod španjolskom upravom
 |

 |
| Sukobljene strane
 |
|  Velika Kolumbija
 |  Španjolski Imperij
 |
| Komandanti i vođe
 |
|  José Prudencio Padilla
 |  Ángel Laborde
 |
| Žrtve i gubici
 |
| 64 mrtva 119 ranjenih
 | 800 mrtvih i ranjenih 569 zarobljenika
 |

**Bitka na jezeru Maracaibo**, znana i kao **Pomorska bitka na jezeru**, bila je posljednja bitka Venezuelanskog rata za nezavisnost, koja se odvila 24. srpnja 1823. godine na venezuelanskom jezeru Maracaibo. Ova bitka nije imala odlučujući karakter za sam rat, koji je neformalno dokončan dvije godine ranije nakon serije kopnenih uspjeha revolucionarnih snaga, ali je bio posljednji pokušaj Španjolske da povrati kontrolu nad izgubljenim teritorijem Južne Amerike.

Bitka je bila rezultat nekoliko manjih konflikata na dom području između pomorskih snaga novoformirane Velike Kolumbije i preostalih španjolskih brodica na tom području. Nakon što je komubijski admiral José Prudencio Padilla odbio prijateljsku ruku španjolskog kapetana Ángela Labordea, obje strane počele su se pripremati za bitku. Snage Velike Kolumbije napale su tokom jutra, 24. srpnja 1823. godine, i ubrzo nanijele teške udarce španjolskoj floti, koja je u nekoliko sati intenzivne borbe pretrpjela težak poraz.

Po završetku borbi, flota Velike Kolumbije zauzela je sporni teritorij, dok su ostaci španjolske flote dobili pravo mirnog prolaza do Portorika, odakle su isplovili za Kubu. Nakon bitke je došlo do konačnih pregovora između republikanaca i Španjolaca, koji su zaključeni 3. kolovoza iste godine; posljednje španjolske trupe napustile su Venezuelu 5. kolovoza, čime je rat za nezavisnost i formalno i faktički bio završen.