# Harpija (ptica)

| Harpija
 |
| --- |
|  |
| U Parque das Aves kod Foz do Iguaçu, Brazil
 |
| Status zaštite
 |
| VU  |
| Naučna klasifikacija
 |
| Carstvo:
 | Animalia  |
| Koljeno:
 | Chordata  |
| Razred:
 | Aves  |
| Red:
 | Accipitriformes  |
| Porodica:
 | Accipitridae  |
| Potporodica:
 | Harpiinae  |
| Rod:
 | Harpia Vieillot, 1816 |
| Vrsta:
 | H. harpyja  |
| Dvojni naziv
 |
| Harpia harpyja (Linnaeus, 1758) |
|  |
| Harpija je rijetka na cijelom svom području rasprostranjenosti, koje se proteže od Meksika do Brazila (na cijeloj teritoriji) i Argentine (samo na sjeveru). (napomena: distribucija na karti Trinidada i Tobaga i ostrva ABC je pogrešna)
 |
| Sinonimi
 |
| * *Vultur harpyja* Linnaeus, 1758
 |

**Harpija** (Harpia harpyja) je velika neotropska vrsta orla. Također se naziva američka harpija kako bi se razlikovao od papuanskog orla, koji se nekada naziva novogvinejska harpija ili papuanska harpija. To je najveća ptica grabljivica u cijelom svom području rasprostranjenosti, i među najvećim postojećim vrstama orlova na svijetu. Obično nastanjuje tropske nizinske prašume u gornjem (izlaznom) sloju krošnje. Uništavanje njegovog prirodnog staništa uzrokovalo je njegov nestanak iz mnogih dijelova njegovog bivšeg područja rasprostranjenosti, a gotovo je istrijebljen iz većeg dijela Centralne Amerike. Jedini je član roda Harpia, koji, zajedno s *Harpyopsisom*, *Macheiramphusom* i *Morphnusom*, čini potporodicu Harpiinae.

## Taksonomija

Harpiju prvi je opisao Carl Linnaeus u svom značajnom 10. izdanju *Systema Naturae* iz 1758. godine kao *Vultur harpyja*, po mitološkoj zvijeri harpiji. Sada je to jedina vrsta svrstana u rod *Harpia*, koji je 1816. godine uveo francuski ornitolog Louis Pierre Vieillot. Harpija je u najbližem srodstvu sa ćubastim orlom (*Morphnus guianensis*), papuanskim orlom (*Harpyopsis novaeguineae*) i jastrebom šišmišarem (*Macheiramphus alcinus*), četiri vrste koje čine potporodicu Harpiinae unutar velike porodice Accipitridae. Ranije se smatralo da su blisko srodni, ali je DNK analizom pokazano da filipinski orao pripada negdje drugdje u porodici grabljivica, jer je srodan Circaetinae.

Naziv vrste *harpyja* i riječ "harpija" u uobičajenom nazivu potiču od starogrčke riječi *harpyia* (ἅρπυια). Odnose se na harpije iz starogrčke mitologije. One su bili duhovi vjetra koji su prenosili mrtve u Had ili Tartar, za koje se tvrdilo da imaju donji dio tijela i kandže ptice grabljivice i glavu žene, veličine od visokog djeteta do odraslog muškarca; neki opisi ih prikazuju kao stvorenja s tijelom nalik orlu s otkrivenim grudima starije ženske osobe, ogromnim rasponom krila i glavom grotesknog, oštroubog, mutiranog orla - nečega što više podsjeća na goblina s krilima.

## Opis

Gornja strana harpije prekrivena je crnim perjem boje škriljevca, a donja strana je uglavnom bijela, osim pernatih tarsusa, koji su prugasti crne boje. Široka crna pruga preko gornjeg dijela prsa odvaja sivu glavu od bijelog trbuha. Glava je blijedosiva i okrunjena je dvostrukom krijestom. Gornja strana repa je crna s tri sive trake, dok je donja strana crna s tri bijele trake. Šarenice su sive, smeđe ili crvene, cere i kljun su crni ili crnkasti, a tarsusi i prsti su žuti. Perje mužjaka i ženki je identično. Tarsus je dug do 13 cm.

Ženke harpija obično teže 6 do 9 kg. Jedan izvor navodi da odrasle ženke mogu težiti i do 10 kg. Izuzetno velika ženka u zatočeništvu, "Jezabel", težila je 12,3 kg. Međutim, budući da je u zatočeništvu, ta velika ženka možda ne predstavlja težinu moguću kod divljih harpija zbog razlika u dostupnosti hrane. Mužjak je, u poređenju s tim, mnogo manji i može težiti od 4 do 6 kg. Prosječna težina odraslih mužjaka je zabilježena kao 4,4 do 4,8 kg u odnosu na prosjek od 7,3 do 8,3 kg za odrasle ženke, što je razlika od 35% ili više u prosječnoj tjelesnoj masi. Harpije mogu mjeriti od 86,5 do 107 cm ukupne dužine i imati raspon krila od 176 do 224 cm. Među standardnim mjerama, dužina tetive krila je 54–63 cm, rep 37–42 cm, tarsus je dug 11,4–13 cm, a izloženi vrh kandže iz kljuna je 4,2 do 6,5 cm. Prosječna veličina kandže je 8,6 cm kod mužjaka i 12,3 cm kod ženki.

Ponekad se navodi kao najveći orao, uz filipinskog orla, koji je u prosjeku nešto duži (između spolova u prosjeku 100 cm), ali teži nešto manje, i bjeloleđeg bjelorepana, koji je u prosjeku možda nešto teži (prosjek tri ptice bez spola bio je 7,75 kg).

Harpija je možda najveća vrsta ptica koja obitava u Centralnoj Americi, iako velike vodene ptice poput američkog bijelog pelikana (*Pelecanus erythrorhynchos*) i žabirua (*Jabiru mycteria*) imaju nešto niže prosječne tjelesne mase. Raspon krila harpije je relativno mali, iako su krila prilično široka, što je adaptacija koja povećava manevarske sposobnosti u šumovitim staništima i koju dijele i druge grabljivice u sličnim staništima. Raspon krila harpije nadmašuje nekoliko velikih orlova koji žive u otvorenijim staništima, poput onih iz rodova *Haliaeetus* i *Aquila*. Izumrli Haastov orao bio je znatno veći od svih postojećih orlova, uključujući harpiju.

Ova vrsta je uglavnom tiha izvan gnijezda. U njemu, odrasli ispuštaju prodoran, slab, melanholičan krik, a zov mužjaka tokom inkubacije opisuje se kao "šaputanje ili jaukanje". Zov ženki tokom inkubacije je sličan, ali je nižeg tona. Dok se približava gnijezdu s hranom, mužjak ispušta "brzo cvrkutanje, zov gusaka i povremeno oštre krike". Vokalizacija kod oba roditelja se smanjuje kako mladunci stare, dok mladunci postaju glasniji. Mladunci je glasaju sa či-či-či...či-či-či-či, naizgled u panici kao odgovor na kišu ili direktnu sunčevu svjetlost. Kada se ljudi približe gnijezdu, mladunci ispuštaju kreketanje, kvakanje i zvižduke.

* Lobanja izložena u Museum für Naturkunde, Berlin
* Harpija sa podignutim krilima u napadačkom stavu
* Harpija u letu

## Rasprostranjenost i stanište

Relativno rijetka i neuhvatljiva u cijelom svom području rasprostranjenosti, harpija se nalazi od južnog Meksika (uključujući države Chiapas, Oaxaca i Yucatán) i južno kroz Centralnu Ameriku, u Južnu Ameriku sve do krajnjeg juga Argentine. Još uvijek ih mogu vidjeti turisti i lokalno stanovništvo u Kostariki i Panami. Budući da im je preferirano stanište prašuma, gnijezde se i love pretežno u sloju koji izlazi iz zemlje. Najčešći je u Brazilu, gdje se nalazi širom države. Izuzev nekih područja spomenute Paname i Kostarike, vrsta je gotovo izumrla u Centralnoj Americi, vjerovatno zbog uništavanja većeg dijela mezoameričkih prašuma zbog industrije sječe drva. Očekuje se da će se njihovo stanište dodatno smanjiti zbog klimatskih promjena. Harpija orao preferira tropske, nizinske prašume i može se odlučiti i za gniježđenje u takvim područjima od krošnji do vegetacije koja izlazi iz zemlje. Obično se javljaju ispod nadmorske visine od 900 m, ali su zabilježeni i na nadmorskim visinama do 2.000 m. Unutar šuma love u krošnjama ili, rijetko, na tlu, te se smjeste na drveće koje tek izbija kako bi tražili plijen. Obično se ne javljaju u izmijenjenim područjima, izbjegavajući ljude kad god je to moguće, ali redovno posjećuju poluotvorene šume i pašnjake u lovačkim pohodima. Međutim, harpije se mogu ugledati dok prelijeću granice šuma u raznim staništima, kao što su cerradosi, caatinge, sastojine buriti palmi, obrađena polja i gradovi. Nedavno su pronađene u područjima gdje se prakticira selektivna sječa.

## Ponašanje

### Ishrana

Prilikom hranjenja sitnim plijenom
Preparirani primjerak harpije hrani se arom, Museum für Naturkunde, Berlin
Odrasle haprije nalaze se na vrhu lanca ishrane. Posjeduju najveće kandže od svih živih orlova i zabilježeno je da nose plijen težak i do otprilike polovine vlastite tjelesne težine. To im omogućava da s grana drveća zgrabe žive ljenjivce i druge velike predmete plijena. Harpije najčešće koriste lov sa osmatračnice, prilikom čega prate aktivnost plijena dok se kratko zadržavaju između kratkih letova s ​​drveta na drvo. Nakon što uoči plijen, orao brzo zaroni i zgrabi ga. Ponekad su harpije grabežljivci koji "sjede i čekaju" (uobičajeno kod grabljivica koje žive u šumi), dugo se zadržavajući na visokoj tački blizu otvora, rijeke ili slaništa, gdje mnogi sisari dolaze u potrazi za hranjivim tvarima. Povremeno mogu loviti i leteći unutar ili iznad krošnji. Također su viđeni prilikom potjera u letu, pri čemu progone drugu pticu u letu, brzo manevrišući među drvećem i granama, što je predatorski stil uobičajen za jastrebove (rod *Accipiter*) koji love ptice.

Nedavni pregled literature i istraživanje korištenjem foto-zamki navodi ukupno 116 vrsta plijena. Njegov glavni plijen su sisari koji žive na drveću, a pokazalo se da se većina prehrane fokusira na ljenjivce. Istraživanje koje je provela Aguiar-Silva između 2003. i 2005. godine na mjestu gniježđenja u Parintinsu (Amazonas, Brazil) prikupilo je ostatke plijena koji su mladunčetu ponudili roditelji. Istraživači su otkrili da 79% plijena harpije čine ljenjivci dvije vrste: 39% za *Bradypus variegatus*) i 40% za *Choloepus didactylus*. Slično istraživanje u Panami, gdje su puštena dva mlada ljenjivca uzgojena u zatočeništvu, otkrilo je da je 52% uhvaćenih mužjaka i 54% uhvaćenih ženki bilo od dvije vrste ljenjivaca: *Bradypus variegatus* i *Choloepus hoffmanni*. Harpije su sposobne loviti ljenjivce svih veličina, uključujući odrasle dvoprste ljenjivce težine do 9 kg.

Uz ljenjivce, majmuni, poput *Cebus appella*, spadaju u glavni plijen harpije
Još jedan glavni plijen harpija su majmuni. U nekoliko gnijezda u Gvajani, majmuni su činili oko 37% ostataka plijena pronađenih u gnijezdima. Slično tome, majmuni iz skupine Cebidae činili su 35% ostataka pronađenih u 10 gnijezda u amazonskom Ekvadoru. Majmuni koje redovno love uključuju kapucine, vunaste majmune, saki majmune, urlikavce, titi majmune, vjeveričaste majmune i majmune pauke. Međutim, manji majmuni, poput tamarina i marmozeta, naizgled budu ignorisani kao plijen te vrste. Mali majmuni, obično težine između 1 i 4 kg (2,2 i 8,8 lb), poput *Cebus olivaceus*, *Sapajus apella* i *Pithecia pithecia*, najčešći su plijen. Veći urlikavci su također plijen, uglavnom *Alouatta seniculus*, ali i *Alouatta macconnelli* i *Alouatta palliata*. Ti majmuni obično teže između 4,4 i 8,6 kg, a ženke harpija mogu loviti jedinke svih uzrasta i spolova, dok se mužjaci harpija obično fokusiraju na mladunce. U jednom istraživanju, harpije koje se razmnožavaju lovile su urlikavca vrste *Alouatta pigra*, najvećeg urlikavca koji može težiti između 6,4 i 11,3 kg, iako starost majmuna koje su ti orlovi ulovili nije poznata. Ipak, odrasle jedinke drugih velikih majmuna mogu uloviti ženke harpija, uključujući *Lagothrix lagothricha cana* i *Ateles chamek*, te *Ateles paniscus* koji može težiti oko 5,8 do 9,4 kg, a moguće je i preko 10 do 11 kg kod velikih mužjaka.

Drugi djelimično arborealni, pa čak i kopneni sisari također su plijen ako im se pruži prilika da ih ulove. U Pantanalu, par orlova koji se gnijezde uglavnom je lovio dikobraza (*Coendou prehensilis*) i agutija (*Dasyprocta azarae*). Obje vrste tamandua (*Tamandua mexicana* i *T. tetradactyla*) su plijen, a love se i oklopnjake, posebno vrstu *Dasypus novemcinctus*, kao i mesoždere poput olingosa (*Barraricyon*), kinkadžua (*Potos flavus*), koatija (*Nasua nasua* i *N. narcia*), tajri (*Eira barbara*), a povremeno i margaja (*Leopardus wiedii*) i lisica rakojeda (*Cerdocyon thous*). U jednom trenutku, odrasla velika grubija (*Galictis vittata*) je ubijena i djelimično pojedena od strane mlađe ženke harpije. Te vrste mesoždera obično teže oko 1,4 to 7,2 kg, ali postoji izvještaj da harpije love potencijalno veće mesoždere poput ocelota (*Leopardus pardalis*) i odraslih rakuna rakojeda. Također love i druge sisare, poput mladih pekarija, jelena, vjeverica i oposuma.

Harpija može napadati i vrste ptica poput ara: Na istraživačkom lokalitetu Parintins, crveno-zelena ara (*Ara chloropterus*) činila je 0,4% plijena, dok su ostale ptice činile 4,6%. Drugi papagaji su također bili plijen, kao i kracidi poput pripadnika Cracinae i Cariamidae. U jednom slučaju, zavisni mladi mužjak orla brzo je naučio kako loviti crne supove (*Coragyps atratus*) i činio je 9 od 10 zapisa o predatorstvu harpija na supove. Dodatni zabilježeni plijen uključuje gmizavce poput iguana, tegua, zmija i amfisbenida. U Surinamu, zelene iguane (*Iguana iguana*) mogu biti važan izvor hrane, a predatorstvo žutonoge kornjače (*Chelonoidis denticulata*) zabilježeno je dva puta.

Zabilježeno je da orao uzima domaću stoku, uključujući kokoši, jagnjad, koze i mlade svinje, ali to je izuzetno rijetko u normalnim okolnostima. Oni kontroliraju populaciju mezopredatora poput kapucinskih majmuna, koji se intenzivno hrane ptičjim jajima i koji (ako se prirodno ne kontroliraju) mogu uzrokovati lokalna izumiranja osjetljivih vrsta.

Mužjaci obično uzimaju relativno manji plijen, s tipičnim rasponom od 0,5 do 2,5 kg ili oko polovine vlastite težine. Veće ženke hvataju veći plijen, s minimalnom zabilježenom težinom plijena od oko 2,7 kg. Odrasle ženke harpija redovno hvataju velike mužjake urlikavaca, majmuna-pauka ili zrele ljenjivce težine 6 do 9 kg u letu i odlijeću bez slijetanja, što je ogroman podvig snage. Plijen koji roditelji donose u gnijezdo obično je srednje veličine, zabilježena je težina od 1 do 4 kg. Plijen koji su mužjaci donosili u gnijezdo u prosjeku je težio 1,5 kg, dok je plijen koji su ženke donosile u gnijezdo u prosjeku težio 3,2 kg. U drugom istraživanju utvrđeno je da su ptice, koje se u to vrijeme nisu parile, uzimale veći plijen, u prosjeku 4,24 kg, od onih koje su se gnijezdile, čiji je plijen u prosjeku težio 3,64 kg, s procijenjenom težinom plijena od 1,08 kg (za običnog oposuma) do 10,1 kg (za odraslog rakuna rakojeda). Sveukupno, plijen harpije teži između 0,3 i 6,5 kg, s prosječnom veličinom plijena od 2,6 ± 0,8 kg.

### Razmnožavanje

U idealnim staništima, gnijezda bi bila prilično blizu jedno drugom. U nekim dijelovima Paname i Gvajane, aktivna gnijezda su se nalazila 3 km jedno od drugog, dok su u Venezueli udaljena unutar 5 km jedno od drugog. U Peruu je prosječna udaljenost između gnijezda bila 7,4 km, a prosječna površina koju je zauzimao svaki par za razmnožavanje procijenjena je na 4.300 ha. U manje idealnim područjima, s fragmentiranom šumom, teritorije za razmnožavanje procijenjene su na 25 km. Ženka harpije polaže dvoje bijelih jaja u veliko gnijezdo napravljeno od štapova, koje obično mjeri 1,2 m dubine i 1,5 m širine i može se koristiti nekoliko godina. Gnijezda se nalaze visoko na drvetu, obično u glavnom račvanju grana, na visini od 16 do 43 m, ovisno o visini lokalnog drveća. Harpija često gradi gnijezdo u krošnji kapok drveta, jednog od najviših drveća u Južnoj Americi. U mnogim južnoameričkim kulturama, sječa kapok drveta smatra se nesrećom, što može pomoći u očuvanju staništa ovog veličanstvenog orla. Ta ptica također koristi druga ogromna drveća na kojima gradi svoje gnijezdo, poput brazilskog oraha. Gnijezdo pronađeno u brazilskom Pantanalu izgrađeno je na drvetu cambará (*Vochysia divergens*).

Nije poznato da li se parovi orlova udvaraju jedno drugom, a vjeruje se da se pare doživotno. Par harpija obično podiže samo jedno jaje svake 2-3 godine. Nakon što se prvo jaje izlegne, drugo jaje se zanemaruje i obično se ne izleže osim ako prvo jaje ne odumre. Jaje se inkubira oko 56 dana. Kada ptić napuni 36 dana, može nespretno stajati i hodati. Pile dobija perje u dobi od 6 mjeseci, ali roditelji ga nastavljaju hraniti još 6 do 10 mjeseci. Mužjak hvata većinu hrane za ženku koja inkubira jaja, a kasnije i za orlića, ali također uzima smjenu inkubacije dok ženka traži hranu i donosi plijen natrag u gnijezdo. Zrelost za razmnožavanje se ne postiže dok ptice ne napune 4 do 6 godina. Odrasle jedinke mogu biti agresivne prema ljudima koji ometaju mjesto gniježđenja ili izgledaju kao prijetnja njihovim mladima.

## Status i očuvanje

Juvenilna jedinka u zoološkom vrtu Belize
Iako se harpija i dalje javlja na znatno širokom području, njena rasprostranjenost i populacije znatno su smanjene. Prvenstveno je ugrožena gubitkom staništa zbog širenja sječe šuma, stočarstva, poljoprivrede i istraživanja drveća. Drugo, ugrožena je lovom kao stvarnom prijetnjom stoci i/ili pretpostavljenom prijetnjom ljudskom životu, zbog svoje velike veličine. Iako nije zabilježeno da je harpija zapravo lovila ljude i samo rijetko domaću stoku, postoji naučno dokumentovan slučaj napada ove vrste na odraslu ženu, a njena veličina i gotovo neustrašivo ponašanje u blizini ljudi navodno je čine "neodoljivom metom" za lovce. Takve prijetnje primjenjuju se na cijelo njeno područje rasprostranjenosti, u velikim dijelovima kojeg je ptica postala samo prolazni prizor; u Brazilu je gotovo istrijebljena iz atlantske prašume i nalazi se samo u značajnom broju u najudaljenijim dijelovima sliva Amazona; u brazilskom novinarskom izvještaju iz sredine 1990-ih već su postojale žalbe da je u to vrijeme pronađena u značajnom broju na brazilskoj teritoriji samo na sjevernoj strani ekvatora. Međutim, naučni zapisi iz 1990-ih sugeriraju da bi populacija harpije Atlantske šume mogla biti migratorna. Naknadna istraživanja u Brazilu utvrdila su da je, od 2009. godine, harpija orao, izvan brazilske Amazonije, kritično ugrožena u Espírito Santu, São Paulu i Parani, ugrožena u Rio de Janeiru i vjerovatno istrijebljena u Rio Grande do Sulu (gdje je nedavno (mart 2015.) postavljen rekord za Parque Estadual do Turvo) i Minas Geraisu – stvarna veličina njihove ukupne populacije u Brazilu nije poznata.

Globalno, harpija se smatra ranjivom vrstom od strane IUCN-a i prijeti joj izumiranje prema CITES-u (dodatak I). The Peregrine Fund do nedavno ga je smatrao "vrstom koja ovisi o očuvanju", što znači da ovisi o predanim naporima za uzgoj u zatočeništvu i puštanje u divljinu, kao i o zaštiti staništa, kako bi se spriječilo da dostigne viši status ugroženosti, ali sada je prihvaćen status gotovo ugrožene vrste. Harpija se smatra kritično ugroženom vrstom u Meksiku i Centralnoj Americi, gdje je istrijebljena u većem dijelu svog bivšeg područja rasprostranjenosti; u Meksiku se nekada mogla naći sve do Veracruza na sjeveru, ali danas se vjerovatno javlja samo u Chiapasu u Selva Zoqueu. Smatra se gotovo ugroženom ili ranjivom u većem dijelu južnoameričkog dijela svog područja rasprostranjenosti; na južnom kraju svog regiona, u Argentini, nalazi se samo u šumama doline Parane u provinciji Misiones. Nestala je iz El Salvadora, a gotovo i iz Kostarike.

### Nacionalne inicijative

Odrasla jedinka u zoološkom vrtu Sao Paula, Brazil
Različite inicijative za obnovu vrste postoje u raznim zemljama. Od 2002. godine, The Peregrine Fund je pokrenuo program očuvanja i istraživanja za harpiju u provinciji Darién. Sličan - i grandiozniji, s obzirom na veličinu uključenih zemalja - istraživački projekat se odvija u Brazilu, u Nacionalnom institutu za istraživanje Amazonije, putem kojeg istraživači i volonteri iz lokalnih zajednica prate 45 poznatih lokacija za gniježđenje (ažurirano na 62, samo tri izvan sliva Amazona i sve tri neaktivne). Mladunče harpije opremljeno je radio odašiljačem koji omogućava njegovo praćenje više od tri godine putem satelitskog signala poslanog Brazilskom nacionalnom institutu za istraživanje svemira. Također, fotografski snimak lokacije gniježđenja u Nacionalnoj šumi Carajás napravljen je za brazilsko izdanje časopisa *National Geographic*.

Peregrine Fund je u Panami proveo projekat uzgoja u zatočeništvu i puštanja u prirodu, u okviru kojeg je ukupno 49 ptica pušteno u prirodu u Panami i Belizeu. Peregrine Fund također provodi projekat za istraživanje i očuvanje te vrste još od 2000. godine, što ga čini najdugovječnijim istraživanjem o harpijama.

U Belizeu je projekat restauracije populacije harpija započeo 2003. godine u saradnji sa Sharon Matola, osnivačicom i direktoricom Zoološkog vrta u Belizeu i Peregrine Funda. Cilj ovog projekta bio je ponovno naseljavanje populacije harpija u Belizeu. Njihova populacija je opala kao rezultat fragmentacije šuma, odstrela i uništavanja gnijezda, što je rezultiralo gotovo potpunim istrijebljenjem vrste. Harpije uzgojene u zatočeništvu puštene su u područje zaštite i upravljanja Rio Bravo u Belizeu, odabrano zbog kvalitetnog šumskog staništa i veza s Gvatemalom i Meksikom. Povezivanje staništa s Gvatemalom i Meksikom bilo je važno za očuvanje kvalitetnog staništa i harpija na regionalnom nivou. Od novembra 2009. godine, pušteno je 14 jedinki koje Peregrine Fund prati putem satelitske telemetrije.

U januaru 2009. godine, mladunče iz gotovo istrijebljene populacije u brazilskoj državi Paraná izleglo se u zatočeništvu u rezervatu koji je u blizini brane Itaipu čuvala brazilsko-paragvajska državna firma Itaipu Binacional. U septembru 2009. godine, odrasla ženka, nakon što je 12 godina bila zatočena u privatnom rezervatu, opremljena je radio odašiljačem prije nego što je vraćena u divljinu u blizini Nacionalnog parka Pau Brasil (ranije NP Monte Pascoal), u državi Bahia.

U decembru 2009. godine, petnaesta harpija puštena je u područje zaštite i upravljanja Rio Bravo u Belizeu. Puštanje je bilo povezano s Konferencijom Ujedinjenih naroda o klimatskim promjenama 2009. godine u Kopenhagenu. Petnaesti orao, kojeg su zvaničnici Peregrine Fund-a u Panami prozvali "Nada", bio je "zaštitni znak" za očuvanje šuma u Belizeu, zemlji u razvoju, i važnost takvih aktivnosti u vezi s klimatskim promjenama. Događaj je dobio medijsku pažnju od strane glavnih medijskih subjekata Belizea, a podržali su ga i prisustvovali mu ambasador SAD-a u Belizeu, Vinai Thummalapally, i visoki komesar Velike Britanije u Belizeu, Pat Ashworth.

U Kolumbiji su od 2007. godine odrasli mužjak i mlada ženka, zaplijenjeni od trgovaca divljim životinjama, vraćeni u divljinu i praćeni u Nacionalnom parku Paramillo u Córdobi, a drugi par je držan u zatočeništvu u istraživačkom centru radi uzgoja i konačnog puštanja na slobodu. Mjere praćenja uz pomoć volontera iz lokalnih zajednica američkih Indijanaca također se provode u Ekvadoru, uključujući zajedničko sponzorstvo raznih španskih univerziteta - ovaj napor sličan je drugom koji se provodi od 1996. u Peruu, usmjerenom na domorodačku zajednicu u provinciji Tambopata, regija Madre de Dios. Još jedan projekt praćenja, započet 1992. godine, funkcionirao je od 2005. u državi Bolívar, Venecuela.

## U ljudskoj kulturi

Prikaz harpija u majanskim kodeksima prema knjizi iz 1910. godine,*Životinjske figure u majanskim kodeksima*, autora Alfreda Tozzera i Glovera Morrilla Allena
Harpija je nacionalna ptica Paname i prikazana je na grbu Paname. Petnaesta harpija puštena u Belizeu, nazvana "Nada", prozvana je "Ambasadorom klimatskih promjena", u svjetlu Konferencije Ujedinjenih nacija o klimatskim promjenama 2009. godine.

Harpija je prikazana na poleđini novčanice od 2.000 venecuelanskih Bs.F.

Harpija je bila nadahnuće za dizajn Fawkesa - feniksa u filmskom serijalu *Harry Potter*. Živa harpija je korištena za prikaz sada izumrlog Haastovog orla u BBC-jevoj emisiji *Monsters We Met*.

### Autohtone kulture

U astečkoj religiji, harpija je bila sveta za Quetzalcoatla.

## Reference i bilješke

## Vanjske poveznice

* Činjenice i slike u vezi s harpijom na AnimalSpot.net
* Videozapisi, fotografije i zvukovi harpije na Internet Bird Collection
* Informacije i fotografije u vezi s harpijom; Arhivirano 2011-07-07 na Wayback Machine-u
* The Peregrine Fund - harpija