Rikunarita-ORG/Wikinium huggingface dataset:
# Luchino Visconti

| Luchino Visconti |
| --- |
|  |
| Biografske informacije |
| Rođenje | Luchino Visconti di Modrone (1906-novembra-02)2. novembra 1906. Milano, Italija |
| Smrt | 17. marta 1976. (dob: 69) Rim, Utalija |
|  |
|

| proširiNagrade |
| --- |
| **Zlatna palma** 1963 *Il Gattopardo* **Zlatni lav** 1965 *Vaghe stelle dell'Orsa...* |

 |
|  |

**Luchino Visconti di Modrone**, grof od Lonate Pozzolola (2. novembar 1906 - 17. mart 1976), bio je italijanski kazališni, operni i filmski režiser, koji se smatra jednom od najvažnijih ličnosti italijanske kinematografije u 20. vijeku. Najpoznatiji je po filmovima *Gepard* (1963) i *Smrt u Veneciji* (1971). Odrastao u aristokratskoj porodici, Visconti, koji je za vrijeme drugog svjetskog rata postao član Komunističke partije, često je u svojim djelima prikazivao život vladajuće klase. Također je bio poznat po otvorenom iskazivanju homoseksualnosti, kao i po dugoj vezi sa austrijskim glumcem Helmutom Bergerom, koji je često surađivao u njegovim filmovima.

## Vanjske veze

* Luchino Visconti na sajtu IMDb
* British Film Institute: Luchino Visconti Arhivirano 2008-02-19 na Wayback Machine-u
* Alexander Hutchison, "Luchino Visconti’s Death in Venice", *Literature/Film Quarterly*, v. 2, 1974, in-depth analysis of *Death in Venice*
* Biography, filmography and more on Luchino Visconti Arhivirano 2010-12-29 na Wayback Machine-u (`it`)
* Luchino Visconti na Find a Grave
# Louise Brooks

| Louise Brooks |
| --- |
| Portret Louise Brooks |
| Biografske informacije |
| Rođenje | Mary Louise Brooks (1906-novembra-14)14. novembra 1906. Cherryvale, Kansas, SAD |
| Smrt | 8. augusta 1985. (dob: 78) Rochester, New York, SAD |
| Pseudonim | Lou Lou, Brooksie |
| Supružnik | A. Edward Sutherland *(1926 - 1928)* Deering Davis *(1933 - 1934)* |
| Službene stranice |
|  |

**Mary Louise Brooks** (14. novembar 1906 – 8. august 1985.), poznata po umjetničkom imenu **Louise Brooks**, bila je američka plesačica, model, showgirl i glumica u eri nijemog filma, slavna zbog svoje moderne bubikopf frizure. Brooks je najpoznatija po ulogama u dva filma G. W. Pabsta: *Pandorina kutija* (1929) i *Dnevnik izgubljene djevojke* (1929). Glumila je u sedamnaest nijemih filmova, a kasnije napisala memoare pod naslovom *Lulu in Hollywood*.

## Vanjske veze

* Louise Brooks Society
* Louise Brooks na sajtu IMDb
* Louise Brooks na Allmovieu
* Louise Brooks na Filmskoj bazi podataka TCM (`en`)
* Louise Brooks at Golden Silents
* *The Girl in the Black Helmet*, by Kenneth Tynan, originally appeared in *The New Yorker* in 1979
* A Louise Brooks interview clip from *Memories of Berlin: The Twilight of Weimar Culture* Arhivirano 2020-02-17 na Wayback Machine-u
* The Louise Brooks portrait doll by Lenci, 1930
* Louise Brooks Gallery Arhivirano 2011-05-31 na Wayback Machine-u
* Djela čiji je autor ili tema Louise Brooks u bibliotekama (WorldCat katalog)
* Louise Brooks na Find a Grave
# Curtis LeMay

Curtis LeMay
**Curtis Emerson LeMay** (15. novembar 1906 – 1. oktobar 1990) bio je američki zrakoplovni general i desničarski političar, poznat kao jedna od najistaknutijih američkih vojnih vođa u prvim decenijama Hladnog rata, ali i najvatrenijih jastrebova.

Prije toga se istaknuo u Drugom svjetskom ratu, prije svega prilikom organiziranja i planiranja kampanje strateškog bombardiranja Japana 1945. godine. Kasnije je bio jedna od ključnih ličnosti Berlinskog zračnog mosta, a potom je reogranizirao Strateške zračne snage kao najvažnije sredstvo nuklearnog odvraćanja. Bio je žestoki zagovornik preventivnog rata protiv Sovjeta, uvjeren u američku prednost u nuklearnom oružju koje će sa vremenom biti anulirana. Ti su stavovi najviše do izražaja došli za vrijeme kubanske raketne krize, prilikom koje se zalagao za vojni udar na sovjetske ciljeve umjesto blokade Kube. Neslaganje sa administracijom oko vođenja vijetnamskog rata ga je nagnalo da podnese ostavku na mjesto načelnika štaba zrakoplovstva. Godine 1968. se priključio Američkoj nezavisnoj stranci i natjecao za mjesto potpredsjednika na listi Georga Wallacea.

## Vanjske veze

* „LeMay”, *Air Force Magazine*, USA, March 1998, arhivirano iz originala na datum 2008-02-13, pristupljeno 2016-12-18 .
* Meilinger, Colonel Phillip S, „LeMay”, *American Airpower Biography: A Survey of the Field*, USAF, arhivirano iz originala na datum 2004-10-09, pristupljeno 2016-12-18 .
* Rhodes, Richard, *General Curtis LeMay, Head of Strategic Air Command*, USA: PBS, arhivirano iz originala na datum 2016-12-28, pristupljeno 2016-12-18 .
* Rhodes, Richard, *LeMay's Vision of War*, USA: PBS, arhivirano iz originala na datum 2016-03-05, pristupljeno 2016-12-18 .
* *Annotated bibliography of Curtis LeMay*, Alsos Digital Library, arhivirano iz originala na datum 2006-06-14, pristupljeno 2016-12-18 .
* „Gen. Curtis E. LeMay”, *National Museum*, USAF .
* Nutter, Ralph H, *With the Possum and the Eagle* . A view of working with LeMay, by his lead navigator in Europe.
* „Curtis LeMay”. Find a Grave. Pristupljeno 17. II 2008.
# Edo Kovačević

**Edo Kovačević** (Gospić, 16. studenog 1906. - Zagreb, 15. ožujka 1993.), hrvatski akademski slikar.

Potomak je kneza vinjeračkog Dujma Kovačevića, koji je s rodonačelnikom uglednog plemićkog roda Rukavina Vidovgradskih Jerkom Rukavinom poveo 1683. u seobu Hrvate u Bag, a 1686. u Liku. Kovačević se smjestio u Smiljan, a Edo Kovačević potječe od te obitelji.

## Biografija

Diplomirao je na Akademiji u Zagrebu.
Bio je član skupine "Zemlja" i u tom razdoblju u njegovim djelima kulminira modri ton. Radio je pastele i tapiserije, a izveo je niz kazališnih scenografija i radio brojne postave muzeja i galerija.
Godine 1986. postao je redoviti član JAZU-a, odnosno HAZU-a.

## Literatura
# Radovan Dragović

| Radovan Dragović |
| --- |
| Radovan Dragović |

*Dragovićeva Bista u parku Manjež, Beograd*
**Radovan Dragović** (1878 — 1905), novinar i političar, jedan od vođa radničkog pokreta i jedan od osnovača Srpske socijaldemokratske stranke.

## Biografija

Rođen je 24. 11. 1878. godine u Užicu.

Socijalističkom pokretu prišao je još kao učenik Užičke gimnazije, tokom 1895. i 1896. godine, ali je zbog bolesti morao napustiti školovanje. Od 1896. do 1899. godine je radio kao stolarski radnik u Zagrebu i Gracu. Tamo se upoznao sa dosta razvijenim radničkim pokretom i izučavao dela Marksa, Engelsa i drugih savremenih marksista.

U Srbiju se vratio oktobra 1899. godine i zaposlio se u Beogradu. Tada je počeo aktivno da učestvuje u radničkom i socijaldemokratskom pokretu Srbije. Tokom 1900. i 1901. godine sarađivao je sa listovima „Napred“ i „Radnički list“. Takođe je bio angažovan i oko osnivanja Beogradskog radničkog društva.

Kasnije se angažovao oko osnivanja sindikata i opštih radničkih društava. Bio je urednik lista „Radničke novine“ i sekretar Centralnog odbora - ilegalnog rukovodećeg tela radničkog pokreta Srbije. Posebno je bio aktivan u radu na osnovanjuSrpske socijaldemokratske stranke, koja je osnovana avgusta 1903. godine.

Od 1903. je bio sekretar, a od 1905. godine predsednik Srpske socijaldemokratske stranke. Bio je i osnivač i prvi nastavnik u partijskoj školi u Beogradu tokom 1903. i 1904. godine.

Umro je 25. 12. 1905. godine u Beogradu.

## Literatura

* Pero Morača i dr Stanislav Stojanović „*Komunisti Jugoslavije 1919-1979.*“. „Eksport Pres“, Beograd, 1979.

## Vanjske veze

* Radovan Dragović, Raspis protiv socijalista
* Biografija: Radovan Dragović (I deo) i (II deo)
* UŽIČKI MARKSISTI I POLITIČKI MISLIOCI: Radovan Dragović Arhivirano 2011-06-28 na Wayback Machine-u
# Aleksandar Popov

|  |
| --- |
| **Alexander Stepanovič Popov** |
|  |
|  |
| Rođenje
 | (1859-marta-16)16. marta 1859. naselje Turjinskije Rudniki u Permskoj guberniji (današnji Krasnoturjinsk u Sverdlovskoj oblasti)
 |
| Smrt
 | 13. januara 1906. (dob: 46) Sankt Peterburg, Rusko Carstvo
 |
| Poznat po
 | radio
 |
| Istaknute nagrade
 | Orden sv. Ane III i II reda Orden Svetog Stanislava (Carska kuća Romanov) II i III reda Srebrna medalja Aleksandra III sa Ordenom Aleksandra Nevskog Nagrada Carskog ruskog tehničkog društva
 |

**Aleksandar Stepanovič Popov** (ruski: Aleksandr Stepanovič Popov; Krasnoturinsk, 16. mart 1859 – Sankt Peterburg, 13. januar 1906) je bio ruski fizičar i elektroinženjer, jedan od pionira radio-tehnike, izumitelj antene. Godine 1896. ostvario je prenos signala pomoću radio-talasa na udaljenost od 250 metara i utvrdio da se radio-talasi reflektuju od većih objekata.
# Bartolomé Mitre

|  |
| --- |
| Bartolomé Mitre |
|
 |
| Biografija |
| Datum rođenja
 | 26. jun 1821.
 |
| Mesto rođenja
 | Buenos Aires, Ujedinjene Provincije Río de la Plate
 |
| Datum smrti
 | 18. januar 1906.
 |
| Mesto smrti
 | Buenos Aires, Argentina
 |
| Veroispovest
 | katolik
 |
| Supružnik
 | Delfina Vedia
 |
| Mandat(i) |
| Predsjednik Argentine
 |
| 1862. — 1868.
 |
| Prethodnik
 | Juan Esteban Pedernera
 |
| Naslednik
 | Domingo Faustino Sarmiento
 |
| Guverner Provincije Buenos Aires
 |
| 1860. — 1862.
 |
| Prethodnik
 | Felipe Llavallol
 |
| Naslednik
 | Vicente Cazón
 |
| uredi  |

**Bartolomé Mitre** (Buenos Aires, 26. jun 1821. - Buenos Aires, 18. januar 1906.) bio je političar, general i pisac koji je od 1862. do 1868. bio predsjednik
Argentine.
Za svog mandata uspio je ponovno ujediniti zemlju i potaknuti ekonomski rast.

## Biografija

Mitre se školovao i odrastao u Buenos Airesu u vrijeme dok je Argentinskom Konfederacijom diktatorski vladao Juan Manuel de Rosas. Nezadovoljan tim stanjem 1837. otišao je izvan domovine i 15 godina proveo u Urugvaju, Boliviji i Peruu, u kojima je ponekad sudjelovao u vojnim kampanjama i uređivao novine *El Mercurio* u kojima je pisao protiv Rosasova režima. U domovinu se vratio 1852. kao komandant urugvajskih četa
u Bitci kod Caserosa, koja je dovela do pada Rosasa.

Iduće godine Mitre je postao lider secesionističke Provincije Buenos Airesa, čiji su građani odbili prihvatiti ustav Konfederacije, koji je minimalizirao ulogu njihova grada. Obavljao je brojne dužnosti u provincijskoj administraciji i bio general u Bitci kod Pavóna 1861, u kojoj je vojska Provincije Buenos Airesa pobjedila snage Konfederacije.
Nakon te bitke prijestolnica je vraćena u Buenos Aires, a on je izabran za predsjednika Argentine.

Mitre je uspio organizirati efikasnu administraciju, smanjiti utjecaj seoskih gazdi (*caudilla*), proširiti poštansku i telegrafsku mrežu, organizirati javne financije i osnovati nove sudove.
Poticao je vanjsku trgovinu i useljavanje. Kad je Paragvaj 1864. objavio rat, preuzeo je zapovjedništvo nad argentinskom armijom.

Na kraju svog predsjedničkog mandata 1868. izabran je u senatu, u kom je zastupao interese srednje klase. Neuspješno se kandidirao na slijedeća dva predsjednička izbora, ali je sve do svoje smrti, ostao simbol argentinskog jedinstva i ekonomskog napredka.

I njegov doprinos u kulturi Argentine bio je značajan. Bio je osnivač novina *La Nación* (1870) i Argentinske akademije za historiju. Napisao je brojne knjige poezije i proze. Objavio je puno prevoda (uključujući i Dantea) i brojna historigrafska djela, uključujući višetomnu *Historia de Belgrano* (1858-59) i
*Historia de San Martín* (1887-88).

## Reference

## Vanjske veze

* *Bartolomé Mitre president of Argentina* (`en`)
# Georgij Gapon

| Georgij Gapon |
| --- |
|  |
| Crkva | Ruska pravoslavna crkva |
| Osobni detalji |
| Ime po rođenju | Georgij Apolonovič Gapon |
| Rođenje | 17. februara 1870. Poltava, Rusko Carstvo (danas Ukrajina) |
| Smrt | 10. aprila 1906. (dob: 36) Sankt Peterburg, Rusko Carstvo (danas Rusija) |

**Georgij Apolonovič Gapon** (ruski: Гео́ргий Аполло́нович Гапо́н; 17. februar 1870 - 10. april 1906) bio je ruski pravoslavni svećenik i aktivist, poznat kao jedan od osnivača masovnog radničkog pokreta u Sankt Peterburgu. Karizmatski Gapon je brzo stekao veliku popularnost te je početkom 1905. vodio masovne demonstracije sa ciljem da se u tadašnjem Ruskom Carstvu uvedu političke, ekonomske i socijalne reforme. Nakon što su one dovele do masovnog krvoprolića, a potom i revolucionarnih nemira, Gapon je nakratko izbjegao iz zemlje i povezao se radikalnom anti-carističkom opozicijom - eserima i boljševicima. U Rusiju se vratio krajem iste godine nakon što je car Nikolaj II Oktobarskim manifestom pristao na dio reformskih zahtjeva. Gapon je potom ponovno stupio u kontakt sa eserima, ali je tada otkriveno kako je sve vrijeme bio suradnik Ohrane. Eseri na čelu sa njegovim najbližim suradnikom Pinhasom Rutenbergom su ga na proljeće 1906. na prevaru doveli u izoliranu kuću i objesili "kao izdajnika revolucije".

## Vanjske veze

* The Story of My Life, by Father George Gapon (1906)
# Gerasim Petranović

| Gerasim (Petranović)
 |
| --- |
|  |
| Datum rođenja
 | 23. april 1820.
 |
| Mesto rođenja
 | Šibenik (Austrijsko carstvo)
 |
| Datum smrti
 | 18. april 1906.
 |
| Mesto smrti
 | Kotor (Austrougarska)
 |

**Gerasim** (Petranović, Šibenik, 23. april 1820 — Kotor, 5/18. april 1906) je bio episkop Srpske pravoslavne crkve.

## Život

Episkop Gerasim rođen je u Šibeniku 23. aprila 1820. godine. Osnovnu školu završio je u rodnom mestu, gimnaziju i Bogosloviju u Sremskim Karlovcima, a filozofiju u Zagrebu.

Zamonašen je 14. oktobra 1844. godine u manastiru Krupi. Rukopoložen je u čin đakona 9. decembra 1844. godine a za prezvitera 20. jula 1846. U čin arhimandrita proizveden je 6. decembra 1855.

Do izbora za episkopa novoosnovane Eparhije bokokotorske, dubrovačke i spičanske bio je profesor Bogoslovije u Zadru i potpredsednik konzistorije. Izabran je za episkopa 25. februara 1871.

Celog svog dugog života bavio se književnim radom. Bio je jedan od urednika "Srpsko-dalmatinskog magazina". Od svojih skromnih sredstava osnovao je zadužbinu za siromašne zanatlije.

Umro je u Kotoru 18. aprila 1906, a sahranjen u manastiru Savini.

## Izvori

* Sava Vuković: Srpski jerarsi Arhivirano 2013-12-02 na Wayback Machine-u

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Prethodnik: **-** | **Episkop bokokotorski 1871—1906.** | Nasljednik: **Dositej (Jović)** |
# Ludwig Boltzmann

**Ludwig BoltzmannLudwig Boltzmann** (Beč, 20. februar 1844. - Duino kod Trsta, 5. septembar 1906.) bio je austrijski fizičar.

Jedan je od najvažnijih osnivača statističke mehanike. Bio je odlučni pristaša atomistike. Potaknut mišlju i uvjerenjem da se zakoni ponašanja termodinamičkih, makroskopskih, sustava mogu izvesti iz predpostavke o postojanju atoma, od kojih je sustav sastavljen i koji se gibaju po zakonima Newtonove mehanike. Svoj
teorijski rad na području fizike Boltzmann je uobličio spajanjem mehaničkih zakona i teorije vjerojatnosti. Rezultat toga je Boltzmannova razdioba koja opisuje razdiobu atoma po energijama u ovisnosti o temperaturi sustava.

Vjerojatnost da ćemo u sustavu temperature T naći određen broj atoma energije E razmjerna je s funkcijom

 WIKINIUM\_MATH\_PH\_0

gdje je k Boltzmannova konstanta.

Boltzmann je unaprijedio kinetičku teoriju plinova, a njegov krunski rezultat je statističko tumačenje entropije, po kojem je entropija mjera neuređenosti sustava i proporcionalna je logaritmu broja sviju mogućih mikroskopskih stanja koja su u skladu s jednim jedinim makroskopskim stanjem sustava. Na taj način entropija je, osim svoje fenomenoložke termodinamičke zasnovanosti, dobila i mikroskopsko statističko tumačenje, a time je otvoren put za proučavanje Drugog zakona termodinamike u sklopu statističke fizike i Newtonove mehanike. Svojim pokusima i teorijskim razmatranjima Boltzmann je podupro i Maxwellovu teoriju elektromagnetizma.
# Lukijan Zore

**Luko Zore** (Cavtat, 15. siječnja 1846. - Cetinje, 9. prosinca 1906.), poznati dubrovački filolog, književnik i političar, jedan od najuglednijih i najutjecajnijih članova srbokatoličkog pokreta. Posebice je zapažen kao zauzet kulturni radnik.

Bio je među pokretačima časopisa *Slovinac* (1878.-1884.) i njegov urednik te glavni pokretač časopisa *Srđ* (1902.-1908.). Do 1897., dok je ondje radio, bio je jedan od najomiljenijih profesora u Dubrovačkoj gimnaziji, a potom upravitelj Muške preparandije u Arbanasima pokraj Zadra. Zadnje godine života, nakon umirovljenja 1901. godine, proveo je u službi crnogorskoga kneza Nikole Petrovića na Cetinju. Knez ga je 1902. bio imenovao za odgajatelja svoga najmlađeg sina Petra. Iako tjelesno odsutan, bio je u stalnoj i djelatnoj vezi s Dubrovnikom, posebice je skrbio o *Srđu*. Pisao je drame, pjesme, kraće prozne sastavke, a najpoznatije mu je djelo opsežan antiklerikalistički, slobodoumni, racionalistički i liberalni spjev *Objavljenje*. To djelo probudilo je veliko negodovanje u klerikalnim dubrovačkim i dalmatinskim krugovima, osobito onima oko *Katoličke Dalmacije* koju je uređivao don Ivo Prodan. Neki dijelovi spjeva bili su tijekom svetih misa javno spaljivani na oltarima nekih dubrovačkih crkava. Iako je bio jedan od srbokatoličkih predvodnika, nikad nije stupio u redove Srpske narodne stranke, nego je do kraja života ostao u redovima Narodne stranke, čak i onda kada je 1899. promijenila naziv u *Narodna hrvatska stranka*. Kao njen kandidat bio je nekoliko puta biran u Dalmatinski sabor. 1903. objavio je djelo *Dubrovčani su Srbi*. Dopisni član SANU postao je 30. siječnja 1884. godine.

## Izvori

* Tolja, N: Dubrovački Srbi katolici - istine i zablude, Dubrovnik, 2011.
# Henri Moissan

|  |
| --- |
|  **Henri Moissan** |
|  |
|  |
| Rođenje
 | 28. rujna 1852.  Pariz, Francuska
 |
| Smrt
 | 20. veljače 1907.  Pariz, Francuska
 |
| Polje
 | kemija
 |
| Institucija
 | Sorbonne
 |
| *Alma mater* | Collège de Meaux École Pratique des Haute Études
 |
| Akademski mentor
 | Pierre Paul Dehérain
 |
| Istaknuti studenti
 | Paul Lebeau Maurice Meslans
 |
| Poznat po
 | Izolacija fluora
 |
| Istaknute nagrade
 | Nobelova nagrada za kemiju (1906.)
 |

**Ferdinand Frederic Henri Moissan** (Pariz, 28. rujna 1852. - Pariz, 20. veljače 1907.), francuski kemičar. Dobio je Nobelovu nagradu za kemiju 1906. za rad na izolaciji fluora iz njegovih spojeva.

Za postojanje fluora se znalo mnogo godina, ali pokušaji da se pripremi bili su neuspješni. Neki su i umrli eksperimentirajući i pokušavajući ga izolirati. Kad se pripremi, fluor reagira sa svim oko sebe i ponovo stvara spojeve. Njegova velika reaktivnost je spriječavala pokušaje izolacije.

Moissan je uspio elektrolizom rastaliti kalijev hidrogenfluorid (KHF2) u tekući fluorovodik (HF). Ta mješavina je bila potrebna jer fluorovodik nije vodič. Napravio je aparat sa platinsko-iridijevskim elektrodama u platinskom držaču i ohladio je na -50 °C. Time je potpuno izoloirao vodik na negativnim elektrodama, a fluor na pozitivnim elektrodama. To je način kako se fluor i dan danas proizvodi. Nikal se može koristiti za držanje elementarnog fluora. Razvija se zaštitni sloj nikafluorida, slično kao oksidni slojevi na aluminiju.

Nastavio je proučavati kemiju fluora. Doprinio je razvoju električnih lučnih peći i pokušao je stvoriti dijamante koristeći ugljik iz drugih spojeva.

Tijekom 1893. proučavao je fragmente meteorita nađenog u kanjonu Diablo u Arizoni. U tim fragmentima je otkrio novi mineral, pa je nakon intenzivnog istraživanja zaključio da je novi mineral napravljen od silicijevog karbida. Mineral je 1905. nazvan moasanit u njegovu čast. Umro je naglo u Parizu 20. veljače 1907., ubrzo nakon dobijanja Nobelove nagrade. Ne zna se jesu li njegovi eksperimenti sa opasnim fluorom doprinijeli njegovoj preranoj smrti.
# Santiago Ramón y Cajal

Santiago Ramon y Cajal
**Santiago Ramón y Cajal** (1. svibnja 1852. - 17. listopada 1934.), španjolski histolog, liječnik i dobitnik Nobelove nagrade. Smatra se jednim od osnivača moderne neuroznanosti.

## Biografija

Rođen je u Petilla de Aragon enklavi u Aragoniji, Španjolska. Otac mu se zvao Justo Ramon, a majka Antonia. Kao dijete često je mijenjao škole zbog lošeg vladanja i stava protiv autoriteta. Ekstremni primjer njegovo pobunjeničkog ponašanja je zatvaranje u dobi od 11 godina zbog uništavanje ulaznih vrata grada pomoću topom kućne izrade.
Bio je također i entuzijastični slikar, umjetnik i gimnastičar. Neko vrijeme čak je radio kao postolar i brijač, i bio je poznat po svojoj svadljivosti.

Pohađao je medicinsku školu u Zaragozi u kojoj je diplomirao 1873.g. Služio je kao medicinski časnik u španjolskoj vojsci. Sudjelovao je u ekspediciji na Kubu (1874-75.g.) gdje je obolio od malarije i tuberkuloze. Poslije povrataka u Španjolsku oženio se (Silveria Fananas Garcia) i imao četiri kčeri i tri sina. Imenovan je sveučilišnim profesorom u Valenciji 1881.g. i 1883.g. dobio je titulu doktora znanosti u Madridu. Kasnije je bio profesor u Barceloni i Madridu. Bio je ravnatelj Muzeja u Zaragozi (1879.g.), Nacionalnog Instituta Higijene (1899.g.) i osnivač "Laboratorio de Investigaciones Biológicas" 1922.g. koji je kasnije preimenovan u "Instituto Cajal", ili Cajalov Institut. Umro je u Madridu in 1934.

## Rad i teorije

Ramón y Cajal najpoznatiji je po svom istraživanju finih struktura središnjeg živčanog sustava. Koristio se tehnikama bojanja koje je razvio njegov suvremenik Camillo Golgi. Zaključio je sa se živčani sustav sastoji od milijardi neurona i da su te stanice polarizirane. Predložio je da neuroni komuniciraju jedni s drugima pomoću sinapsi (izraz koji je iskovao 1897.g. Sherrington). Ta hipoteza postala je temelj za doktrinu koja kaže da je pojedinačna jedinica živčanog sustava jedan neuron. Elektronski mikroskop kasnije je pokazao da membrana potpuno zatvara pojedini neuron u korist Cajalove teorije protiv Golgijeve (Golgi je tvrdio da je živčani sustav kontinuirana mreža povezanih stanica nešto poput krvotoka).

## Počasti i knjige

Počasni doktorat iz medicine Sveučilišta u Cambridgeu i Würzburgu, te počasni doktorat iz filozofije na Sveučilištu Clark.
Izdao je preko 100 knjiga, udžbenika i članaka na francuskom, španjolskom i njemačkom. 1905.g. izdao je 5 znastvenofantastičnih priča (španj: “Cuentos de vacaciones”) pod pseudonimom "Dr. Bakterija". Asteroid 117413 Ramonycajal nazvan je njemu u čast.

## Vanjske veze

* Nobelova nagrada za fiziologiju ili medicinu 1906.g. Arhivirano 2008-12-04 na Wayback Machine-u
* Život i otkrića Cajala
* Ramon y Cajal, aragonski dobitnik Nobelove nagrade Arhivirano 2007-05-15 na Wayback Machine-u
# Srpska književna zadruga

**Srpska književna zadruga**, osnovana 1892. godine kao društvo koje svojim radom, a naročito izdavanjem odabranih dela iz oblasti kulturnog stvaralaštva, doprinosi širenju opšte prosvećenosti i kulture naroda, samostalna je organizacija kojom upravljaju njeni članovi.

Prilikom osnivanja Srpske književne zadruge (1892), akademik Stojan Novaković je izabran za njenog prvog predsednika, pesnik Jovan Jovanović Zmaj za potpredsednika, dok je istoričar Ljubomir Jovanović izabran za sekretara SKZ. Novaković je dugi niz godina bio predsednik Srpske književne zadruge, uticajne nacionalne ustanove, koje je u redovnim godišnjim kolima objavljivala najbolja dela iz srpske i prevodne književnosti, istorije i naučno-popularne literature.

## Predsednici

Stojan Novaković
* Stojan Novaković, 1892—1895.
* Ljubomir Kovačević, 1895—1898.
* Pera Đorđević, 1898—1902.
* Ljubomir Stojanović, 1902—1904.
* Ljubomir Jovanović, 1904—1906.
* Dobroslav Ružić, 1906—1908.
* Stojan Novaković, 1908—1915. po drugi put
* Sreta Stojković, 1920—1928.
* Pavle Popović, 1928—1937.
* Marko Car, 1937—1941.
* Tihomir Đorđević, 1941—1942.
* Veljko Petrović, 1945—1952.
* Miloš N. Đurić, 1952—1957.
* Vojislav Đurić, 1957—1961.
* Milan Đoković, 1961—1962.
* Svetislav Đurić, 1962—1966.
* Milan Đoković, 1966—1969. po drugi put
* Dobrica Ćosić, 1969—1972.
* Risto Tošović, 1973—1986.
* Radovan Samardžić, 1988—1994.
* Branko V. Radičević, 1995—1997.
* Novica Petković, 1997—1999.
* Milisav Savić, 2000—2001.
* Slavenko Terzić, 2001—2005.
* Slobodan Rakitić, 2005—2013.
* Milovan Danojlić, od 2013.

## Povezano

* Godišnjica Nikole Čupića

## Vanjske veze

* Srpska književna zadruga