# Giacomo Puccini

Giacomo Puccini
**Giacomo Puccini** [ˈdʒaːkomo putˈtʃiːni] (puno ime **Giacomo Antonio Domenico Michele Secondo Maria Puccini**; Lucca, 22. decembra 1858. – Bruxelles, 29. novembra 1924.), talijanski kompozitor. Rođen u gradu Luka (*Lucca*) u italijanskoj pokrajini Toskani (*Toscana*), u porodici koja je vekovima bila tu nastanjena. Bio je drugi u porodici nazvan Đakomo, a takođe je bio i peti muzičar potekao iz nje. Svoje rano muzičko obrazovanje duguje lokalnom svešteniku koji mu je davao časove klavira. Ipak, za poziv muzičara se odlučio kada je u Pizi (*Pisa*) čuo Verdijevu „Aidu”.

Zahvaljujući posredovanju jedne dvorske dame, majčine prijateljice, dvadesetogodišnji Pučini dobija kraljičinu stipendiju. Živeći u Milanu (Milano) sa jednim bratom, upoznao se sa životom koji će kasnije prikazati u operi *„Boemi”*. Školovao se na konzervatorijumu u Milanu, gde je bio učenik i Amilkara Ponikijelija (Amilcare Ponicchielli – kompozitor nekada vrlo popularne opere *„Đokonda”*). U toku studija komponuje dve opere, *„Vili”* (*„Le Villi”*) 1883. i *„Edgar”* (*„Edgar”*) 1889., koje su postigle velik, ali kratkotrajan uspeh, što mu je obezbedilo finansijsku sigurnost i dalo volju da nastavi da se bavi kompozitorskim radom. Već sledeća njegova opera, *„Manon Lesko”* (*„Manon Lescaut”*) iz 1893. bila je zavidnog kvaliteta i održala se na repertoaru operskih scena do današnjih dana. Zahvaljujući ovoj operi, bio je u mogućnosti da u okolini rodne Luke kupi zemlju i na njoj izgradi najpre skromnu kuću, a kasnije i velelepnu vilu u kojoj je proveo veći deo svog života. Strastveni zaljubljenik u lov i prirodu ovde je imao mir potreban za njegov stvaralački rad.

Svetsku slavu i veliko bogatstvo je stekao dvema operama koje se ubrajaju među nekoliko najboljih opera ikada napisanih, a to su *„Boemi”* (*„La Bohème”*) i *„Toska”* (*„Tosca”*). Ipak, pošto je bio perfekcionista koji je želeo da stvara savršena dela, jako teško je podneo kada je opera *„Madam Baterflaj”* (*„Madamme Butterfly”*) izviždana na premijeri u milanskoj Skali 1904. godine. Sam Pučini je ovaj neuspeh pripisao preteranoj dužini drugog čina i prerađuje operu koja doživljava svoju novu premijeru 1905. godine. Od tog trenutka opera, kao i *„Boemi”* i *„Toska”*, postaje deo 'stalnog operskog repertoara'. No, možda se neuspeh može i pripisati tome što je komponovana pod uticajem francuskog kompozitora Debisija, odnosno, njegove opere *„Pelej i Melisanda”*, i kao takva bila previše 'moderna' za italijanski ukus.

Pučini odlazi na putovanje u SAD da bi prisustvovao postavljanju *„Boema”* u Metropoliten operi u Njujorku. Tamo dolazi na ideju, koja će se pokazati ne baš sjajnom, da komponuje operu kakva do tada nije postojala. On odabire temu sa Divljeg Zapada i tako nastaje opera *„Kći Zapada”* (*„La Fanciulla del West”*) [nekada se može sresti i kao *„Devojka sa zlatnog Zapada”* prema naslovu originalne drame], praizvedena 1910. godine u Metropoliten operi pod dirigentskom palicom Artura Toskaninija (Arturo Toscanini) i sa Enrikom Karuzom (Enrico Caruso) u glavnoj muškoj ulozi. Opera sjajno prolazi u SAD-u, najpre u Njujorku, a zatim i u Bostonu i Čikagu, ali drugde, posebno u Evropi, ona nikada nije postala popularna. Dugo godina nakon ovoga, Pučini traga za novim libretom. Godine 1914. dobija primamljivu ponudu da za bečku scenu piše operetu *„Lastavica”* (*„La Rondine”*). Ali, izbija rat i ovo delo doživljava praizvedbu tek 1917. i to, zbog tadašnjeg ratnog antigermanizma, u Monte Karlu. Iste godine Pučini se seli iz Luke i svoje vile *„Dvorac na jezeru”*, jer je u blizini vile podignuta fabrika koja ga ometala u radu. Seli se u Vijaređo kraj mora gde piše triptih jednočinki : *„Plašt”* (*„Il Tabarro”*), *„Sestra Anđelika”* (*„Suor Angelica”*) i *„Đani Skiki”* (*„Gianni Schicchi”*), od kojih je ova treća njegova jedina komična opera.

Godine 1919. odlučuje se na komponovanje opere *„Turandot”* (*„Turandot”*) prema jednom popularnom komadu, a radnja opere se odvija u Kini. Želi da stvori operu koja će biti vrhunac operskog stvaralaštva, veličanstveni spektakl. Naporno radi na ovome, dugo nezadovoljan libretom, ali uspeva da napiše dva čina i deo trećeg uprkos teškoj bolesti koja ga muči. Svestan da neće završiti delo, pada u tešku depresiju. U jednom pismu govori:

*„Ova opera me prožima, muči dan i noć. Pored nje, sva moja do sada napisana muzika izgleda mi bleda i smešna. Ipak, bojim se da neću uspeti da je završim, a ako tako bude, svet će biti uskraćen za najlepši ljubavni duet svih vremena”*.
Tako je i bilo. Posle pet verzija libreta za duet Kalafa i Turandot, mnogih skica i nacrta melodija, opera ostaje nedovršena. Pučini umire u Briselu, pošto mu je otkazalo srce nakon operacije raka grla. Kompozitor koji je svetu podario neke od najlepših operskih arija, završio je svoj život bez glasa. Želja Pučinija je bila da „*Turandot*” dovrši kompozitor Rikardo Zandonai. Njegov zet, jedan od najvećih dirigenata u istoriji, Arturo Toskanini, daje kompozitoru Franku Alfanu da dovrši operu na osnovu Pučinijevih nacrta, a kada ovaj to učini, sam Toskanini dorađuje završetak. Premijera je održana 1926. godine u milanskoj Skali. Toskanini je dirigovao, i nakon smrti robinje Liju u trećem činu prekida izvedbu, okreće se publici i kaže: *„Ovde se završava delo maestra.”*. Publika je shvatila i u tišini otišla iz pozorišta. Sutradan je opera izvedena u celini i od onda je stalni deo postavke mnogih operskih kuća. Mnogi muzikolozi i kritičari se slažu da je sa operom *„Turandot”* završen period klasične opere.

## Opus Đakoma Pučinija

### Opere

* *Vilise* (Le Villi) (1884.)
* *Edgar* (Edgar) (1889.)
* *Manon Lesko* (Manon Lescaut) (1893.)
* *Boemi (opera)* (La Bohème) (1896.)
* *Toska* (Tosca) (1900.)
* *Madam Baterflaj* (Madama Butterfly) (1904. / rev. 1905.)
* *Kći Zapada* (La Fanciulla del West) (1910.)
* *Lastavica* (La Rondine) (1917.)
* *Triptih* (Il Trittico)
	+ *Plašt* (Il Tabarro) (1918.)
	+ *Sestra Anđelika* (Suor Angelica) (1918.)
	+ *Đani Skiki* (Gianni Schicchi) (1918.)
* *Turandot* (Turandot) (1926.)