# Blaženstvo

*Ne treba miješati sa Blaženstva.*
**Blaženstvo/blaženost**, ili **eudaimonia** (grč. *εὔδαιμονία*, od *εὔ* - dobro + *δαιμον* - duh; lat. *beatitudo*), jest središnji cilj etičkih učenja antike. Blaženstvo je potpuna i samodovoljna vrlina, koja nadilazi sve druge ciljeve kojima se teži radi postizanja nekog dobra.

Etika zasnovana na konceptu eudaimonije naziva se **eudaimonizam**. To je etika kojoj je postizanje sreće i blaženstva svrha ljudskog delovanja i merilo svakog ljudskog čina. Za razliku od hedonizma gde je sreća proizvod čulnog uživanja, blaženstvo je stanje koje se postiže ispravnim postupanjem ili ostvarenjem istinske prirode pojedinca.

## U filozofiji

### Sokrat

Kao i drugi antički filozofi Sokrat smatra da svi ljudi teže sreći i blagostanju. Vrlina je uslov i razlog sreće. Vrine kao što su samokontrola, mudrost, hrabrost, smernost i pravednost imaju krucijalan značaj za vođenje pravednoga i srećnoga života. Vrlina garantuje životnu sreću.

Tako da kada Sokrat ukazuje Atinjanima da vode računa o svojoj duši, to znači da treba da brinu o svojoj vrlini, a ne o bogatstvu i počastima. Kada duša teži savršenstvu poseduje vrlinu. Moralna vrlina je najviše dobro.

### Platon

Platon
Za Platona blaženstvo je trajna kontemplacija vrhovnog Dobra, koje nadilazi čulni svet.

U svojoj *Republici* Platon insistira da je vrlina stanje duše i da samo osobe koje žive u harmoniji sa vrlinom mogu da dosegnu blaženstvo i sreću. Duša bez vrline je haotična i u ratu sa samom sobom. Ukoliko osoba zadovolji svoje primarne želje nedostatak unutrašnje harmonije onemogućava joj dostizanje sreće. Vrlina je neophodna za sreću, odnosno njen je sastavni deo.

### Aristotel

Za Aristotela blaženstvo je „najbolja, najplemenitija i najugodnija stvar na svetu“, a sastoji se u življenju prema razumu i vrlini. U Nikomahovoj etici Aristotel veliča kontemplativni život kao suštinsko ostvarenje eudaimonie. On naglašava da je eudaimonija stanje koje ne mogu posedovati deca.

U *Nikomahovoj etici* Aristotel pojam eudemonije povezuje sa delima, vrlinom i razumom. U osnovi je Aristotelovo poimanje čoveka kao *racionalne životinje* gde je svrha življenja izjednačena sa dostizanjem savršenstva uma. Dosezanje sreće je nemoguće bez razumom artikulisane aktivnosti, a vrlina je opisana kao *arete* tj. svojevrsna izuzetnost. Primarni cilj čoveka treba da je život u vrlini i u skladu sa razumom.

Vrlina je kod Aristotela potrebna, ali ne i suštinska za *eudamoniu*. Aristotel takođe ne umanjuje značaj spoljašljih činilaca poput lepote, porekla, porodičnog života kao sastavnog dela života u sreći i blaženstvu.

### Srednji vek

U srednjem veku pojam gubi filozofsko, a sve više poprima teološko značenje. Prema Boeciju blaženstvo je: „dobro čije posedovanje ne dopušta želeti ništa drugo"; „zbir svih dobara“.

Sveti Avgustin je naglašavao da za znanjem treba težiti, ne iz čisto akademskih razloga, već zato što donosi istinsku sreću ili blaženstvo. Čovek oseća svoju nedovoljnost i teži ka nečem što ga nadilazi, i što mu donosi mir i sreću. Jedino mudar čovek može biti srećan, a mudrost je saznanje istine. Za Avgustina, "težnja za bogom je težnja za blaženstvom, a postignuće boga je blaženstvo samo."

### Novi vek

Prema Spinozinoj etici:

> Blaženstvo nije nagrada vrlini, nego je sama vrlina, i mi mu se ne radujemo zbog toga što obuzdavamo požude, nego, obrnuto, stoga što mu se radujemo, možemo da obuzdavamo požude.
>
> – Spinoza

## Izvori

## Povezano

* Antička filozofija
* Etika
* Sreća