# Religija u Bosni i Hercegovini

Džamija, katolička crkva i pravoslavna crkva u Bosanskoj Krupi

| Vjernici u Bosni i Hercegovini |
| --- |
|  |  |  |
| Muslimani |  | 51% |
| Pravoslavci |  | 31% |
| Katolici |  | 15% |
| Ostali |  | 14% |

**Religija u Bosni i Hercegovini** je izražena kroz razne vjeroispovijesti koje su tu prisutne: islam, pravoslavlje, katoličanstvo, judaizam, i druge. Pored vjernika, u Bosni i Hercegovini postoji i određen broj deklariranih ateista.

Sloboda vjeroispovijesti je propisana i zagarantirana Ustavom Bosne i Hercegovine kroz Zakon o slobodi vjere, kao i Ustavom Federacije Bosne i Hercegovine, te Ustavom Republike Srpske.

## Historija

Tokom povijesti, u Bosni i Hercegovini je uvijek postojalo više različitih religija. Odnosi među njima su nekada bili više, nekad manje skladni, ili pak u sukobu, ovisno o aktuelnoj vlasti i historijskim okolnostima. U srednjem vijeku postojali su i Bosanski krstjani, bogumili, vjerska skupina različita od katolika i pravoslavaca.

U osmanskom razdoblju, vlast je generalno favorizovala islam. Na početku 19. vijeka neki su promatrači zabilježili da je otomanska politika u Bosni bila sklonija katolicima nego pravoslavcima. Vjerojatno je to bio odraz sve većeg poistovjećivanja pravoslavlja s pokretom otpora osmanlijskoj vladavini u Srbiji, a katolicima u Bosni moglo se vjerovati da se neće urotiti s novom susjednom velesilom, Napoleonovim carstvom, koje su oni smatrali "dozlaboga" ateističkim. Mnogi su posjetitelji komentirali suparništvo izmedu katoličkog i pravoslavnog svećenstva u Bosni, da neprijateljstvo izmedu te dvije vjerske zajednice "podržavaju svećenici obiju crkava iznoseći grozomorne optužbe jedni na račun drugih". Britanski povjesničar Noel Malcolm smatra da bez poticanja tih dviju strana u sporu, katolički i pravoslavni seljaci ne bi imali mnogo razloga da se ne trpe. Neretko su pravoslavni i katolički svećenici agitovali za "nacionalnu stvar" Srba ili Hrvata.

U drugoj polovini 19. vijeka, oko 1871-1872. godine, se javilo osjećanje neprijateljstva prema kršcanima među nekim muslimanskim svećenicima i hodžama. Poznati je skandal izbio oko gradnje pravoslavne saborne crkve u Sarajevu. To bijaše simbol izmijenjenog statusa bosanskih kršcana, čije su interese sada promicala strana predstavništva i vlade tobože "zaštitnickih" velesila - Rusija se zauzimala za pravoslavce a Austro-Ugarska za katolike. Kad je 1872. godine Saborna crkva bila pred završetkom, izbila je ogorčena raspra između pravoslavne zajednice i muslimanskog svećenstva, koje je zahtijevalo da toranj crkve ne smije biti viši od minareta Begove džamije. Pa i sama zvonjava zvona bila je nešto novo. Prema odavno utvrđenom običaju, u otomanskim gradovima nisu smjela zvoniti crkvena zvona.

Tokom Austro-Ugarske vladavine, car je od pravoslavnog patrijarha dobio pravo da imenuje episkope u Bosni i Hercegovini, a slično je pravo dobio i od pape da imenuje katoličke biskupe. Sami su pak muslimani predložili da se u Bosni osnuje njihova svećenicka hijerarhija nezavisna od Istambula, a to je i postignuto 1882. godine tako što je car imenovao reis-ul-ulemu ("poglavara vjerske zajednice"), koji je bio na čelu četveročlanog medžlisa ili savjetodavnog vijeća. Od sve tri vjerske organizacije, Katolička se crkva ponajviše razvijala. U Sarajevu je podignuta katolička katedrala, a uskoro za njom i Crkva svetog Ante Padovanskog. Broj je katolika porastao zahvaljujuci priljevu doseljenika iz Austro-Ugarske (u Sarajevu je taj broj narastao od 800 godine 1878. na 3876 za svega šest godina). Sa četiri biskupa i odlučnim nadbiskupom (monsinjorom Stadlerom, koji je u Sarajevu služio za cijelog razdoblja od 1882. do 1918. godine), Katolička je crkva bila aktivnija nego ikad u svojoj povijesti u Bosni i Hercegovini. No, katolici, koji su dugo očekivali pomoć od velike katoličke Austrije, su ipak bili razočarani što nisu postali glavni u Bosni i Hercegovini. Austrijske vlasti su bile svjesne opasnosti da bosanski katolici postanu privilegirana zajednica i vodili su opreznu vjersku politiku, nastojeći da jednako postupaju s razlicitim konfesijama. Američki novinar koji je posjetio Bosnu 1902. godine, stekao je dojam mirnog suživota i jednakog postupanja sa svima:

> Članovi različitih vjeroispovijesti druže se jedni s drugima na prijateljskoj osnovi iskazujuci uzajamno poštovanje i uzajamnu toleranciju; sudovi mudro i pošteno sude, pravda je zajamčena svakom građaninu, bez obzira na vjersku pripadnost i društveni položaj.
>
>

Tokom perioda jugoslavenske kraljevine, strani novinari pišu o skladnim međuvjerskim odnosima u Bosni. 1920-ih godina jedan americki autor kaže:

> Ovdje čovjek može vidjeti bosanskog seljaka pravoslavne vjere kako ubacuje milodar u šalicu slijepog muslimana koji čuči i svira na gusle pred ulazom u džamiju. Gledajući one mirne male prodavaonice u kojima se poslovno druže kršcani, muslimani i Židovi, a svaki od njih poslije odlazi svojim putem u katedralu, džamiju ili sinagogu, upitao sam se nije li tolerancija ipak jedna od najvećih ljudskih vrlina.
>
>

Novinar John Gibbons 1930. godine primećuje da se muslimani na sarajevskim ulicama izdvajaju tradicionalnom nošnjom, ali zaključuje da se pripadnici različitih religija savršeno slažu: "Meni je ipak bilo najčudnije od svega, kako se oni svi skupa tako savršeno slažu jedni s drugima." Glavna je prijetnja toleranciji u Bosni i Hercegovini je dolazila izvana. U 1920-im godinama je sve više rasla politička napetost izmedu centralista u Srbiji i anticentralista u Hrvatskoj, što se odražavalo na život Bosne.

## Povezano

* Islam u Bosni i Hercegovini
* Islamska zajednica Bosne i Hercegovine
* Pravoslavna crkva u Bosni i Hercegovini
* Katoličanstvo u Bosni i Hercegovini
* Jevreji u Bosni i Hercegovini
* Bosanska crkva

## Izvori