# Branko Mikulić

| Branko Mikulić
 |
| --- |
|
Branko Mikulić 70'-tih.

 |
|

---

8. predsjednik Saveznog izvršnog vijeća
 |
| Mandat 16. 5. 1986 – 16. 3. 1989
 |
| Prethodnik
 | Milka Planinc
 |
| Nasljednik
 | Ante Marković
 |
|

---

3. predsjednik Predsjedništva SR Bosne i Hercegovine
 |
| Mandat 26. 4. 1982 – 26. 4. 1983
 |
| Prethodnik
 | Raif Dizdarević
 |
| Nasljednik
 | Milanko Renovica
 |
|

---

6. predsjednik Izvršnog vijeća Sabora SR Bosne i Hercegovine
 |
| Mandat 1967 – 1969
 |
| Prethodnik
 | Rudi Kolak
 |
| Nasljednik
 | Dragutin Kosovac
 |
|

---

 |
| Rođenje
 | (1928-juna-10)10. juna 1928. Podgrađe, Kraljevina Jugoslavija
 |
| Smrt
 | 12. aprila 1994. (dob: 65) Sarajevo, Bosna i Hercegovina
 |
| Politička stranka
 | SKJ
 |
| Zanimanje
 | političar, gospodarstvenik
 |

**Branko Mikulić** (Podgrađe, 10. 6. 1928 - Sarajevo, 12. 4. 1994), visokopozicionirani dužnosnik SR Bosne i Hercegovine i osmi po redu predsjednik Saveznog izvršnog vijeća SFR Jugoslavije.

## Podrijetlo, Drugi svjetski rat i školovanje

Branko Mikulić je rođen 10. 6. 1928 godine u uglednoj hrvatskoj obitelji iz okolice Bugojna. Mikulićev otac Jura je bio ratar i osvjedočeni slijedbenik HSS-a tj. Stjepana Radića. Tijekom Drugog svjetskog rata Jura Mikulić je bio poslanik na 2. zasjedanju Antifašističkog vijeća narodnog oslobođenja Jugoslavije (AVNOJ) u Jajcu, 29. i 30. 11. 1943 godine. Branko Mikulić je završio nižu gimnaziju u Bugojnu, u ranoj mladosti je bio pripadnik Hrvatskog domobranstva u Nezavisnoj Državi Hrvatskoj, nakon čega se 1943 priključio Narodnooslobodilačkom pokretu. Nakon rata školovao se na Ekonomskom fakultetu u Zagrebu.

## Politička karijera

Nakon školovanja vratio se u rodno mjesto, gdje se posvetio politici. U početku je bio zastupnik Bugojna, a nakon toga zastupnik zapadnobosanskog kotara. 1965 godine izabran je za tajnika Centralnog komiteta (CK) Saveza komunista BiH (SKBiH). 1969 izabran je za predsjednika SKBiH. Mikulić se borio da SR BiH bude ravnopravna drugim federalnim jedinicama, te je ponudio razvojni program: tisuću škola, tisuću biblioteka, asfalt u svako selo, kultura i prosvjeta kao jedini način za napredak SR BiH. S mladom ekipom suradnika, među kojima su se isticali Hamdija Pozderac, Todo Kurtović i Hasan Grabčanović, Mikulić je započeo izgradnju sistema socijalne i nacionalne ravnopravnosti, s ciljem potpune afirmacije muslimana, te revitalizacije Hrvata na političku scenu SR BiH. Muslimani, koji su se u ranijim popisima SFRJ tretirali kao neopredijeljeni, su pod njegovom vladavinom izborili pravo na nacionalnu samobitnost. Mikulić je bio zaslužan za ekonomski preporod zapadne Hercegovine, te skidanje etikete ustaškog, klerikalnog i neprijateljskog područja unutar Jugoslavije. Početkom 1970-ih energično se odupro nacionalističkim i liberalnim smjerovima unutar zemlje, zastupajući čvrsti kurs Saveza komunista Jugoslavije (SKJ). Na taj način je preživio čistku iz 1972 koja je pomela hrvatske i srpske reformističke lidere unutar Jugoslavije. Mikulić je održavao blisko savezništvo sa Hamdijom Pozdercem i ostalim bosanskim muslimanima, partijskim liderima u Sarajevu, ostajući u trajnom sukobu sa dogmatskim i informbiroovskim snagama u SKJ. Svoju poziciju je učvršćivao veličanjem Titova kulta, tvrdeći da su svi nacionalizmi jednako opasni, te da su za SR BiH najopasniji oni iredentistički što dolaze iz Beograda i Zagreba. Ovakva dogmatičnost rezultirala je time da je stalno bio na udaru tadašnjih beogradskih liberala, Ljubomira Tadića, Dobrice Ćosića i Mihaila Markovića. Mikulić je uspio učiniti bosansko gospodarstvo konkurentnim, ne samo u domaćim nego i u međunarodnim razmjerima, udruživši privredne kapacitete u velike sisteme (Unioninvest Sarajevo, UPI Banka Sarajevo, Energoinvest Sarajevo, RMK Zenica, Hepok Mostar, SOKO Mostar i dr.). Mnogi danas tvrde kako je razvoj Bosne i Hercegovine unutar Jugoslavije bio najznačaniji poslije Drugog Svjetskog rata upravo u vrijeme kada je Branko Mikulić bio član predsjedništva SR BiH. Mikulić je kao član Predsjedništva CK SKJ, na proslavi Dana borca na Tjentištu - Sutjesci 4. 7. 1981 godine, ukazanja u Međugorju proglasio neprijateljskim. Njegov govor je bio znak za početak žestoke medijske kampanje protiv međugorskog fenomena, fra Jozu Zovku i sve ljude oko njega. Od 1982 do 1983 obnašao je dužnost predsjednika Predsjedništva SR Bosne i Hercegovine. Mikulić je bio zaslužan za to da je XIV. Zimske olimpijske igre dobilo Sarajevo, koji nije imao nikakvu športsku infrastrukturu niti tradicije u zimskim športovima, u usporedbi sa SR Slovenijom. Uoči Olimpijade, pod pritiskom glasina da ga zovu socijalističkim carem, odbio se useliti u novu državnu rezidenciju u centru Sarajeva, na Mejtašu. Olimpijada u Sarajevu je postigla izuzetan uspjeh. Juan Antonio Samaranch, tadašnji predsjednik Međunarodnog olimpijskog odbora, je nahvalio Mikulića u jugoslavenskim i međunarodnim medijima. Dvije godine nakon Olimpijade, 1986, Mikulić je bio izabran za predsjednika Saveznog izvršnog vijeća (SIV). Na čelu SIV-a, je sastavio vijeće koje je bilo spremno nastaviti ekonomsku stabilizaciju Jugoslavije. Trinaest od njegovih 28 nominiranih članova bili su mladi ljudi, koji su u došli u SIV sa pozicija u poduzećima ili iz obrazovnih institucija. Među Mikulićevim suradnicima su bili Mile Lasić, Zdravko Grebo, Goran Kapetanović i dr. Kao predsjednik SIV-a tada je najavio smanjivanje inflacijske stope za 90 posto. Ostavku na poziciju SIV-a je podnio 16. 3. 1989 godine, ponajprije zbog konstantnih opstrukcija i napada u dnevnim tiskovinama SR Srbije, a za koje mnogi vjeruju da su bili djelo Slobodana Miloševića i tadašnjeg vodstva SR Srbije. Nakon ostavke Mikulić se vratio u Sarajevo.

Branko Mikulić je za raspad SFR Jugoslavije izravno smatrao odgovornim Miloševića, kojeg je optužio da je ratovima u Hrvatskoj i Bosni i Hercegovini izazvao veliko zlo s ciljem stvaranja Velike Srbije i hegemonije na Balkanu.

## Obitelj i smrt

Mikulić je bio oženjen za Rajku Mikulić, sa kojom je imao kćer Planinku i sina Rodoljuba. Gotovo cijeli rat u Bosni i Hercegovini je proveo u Sarajevu. Kada je doznao da boluje od raka, otišao je u Švicarsku gdje mu je boravak uredio Juan Antonio Samaranch. Kratko je boravio u bolnici u Lausanni. Mikulić se početkom travnja 1994 godine vratio u Sarajevo s frankfurtskog vojnog aerodroma, redovitih linija zbog rata nije bilo. Nije želio dalje liječenje, te je umro par dana poslije u opkoljenom Sarajevu. Branko Mikulić je sahranjen na sarajevskom groblju Sv. Josipa u nazočnosti oko 2.000 ljudi. Nekoliko godina poslije umrla mu je i kći Planinka, Mikulićeva supruga Rajka je umrla u Zagrebu gdje je boravila kod sina, dokle je on sam umro od infarkta 2006 godine. Mikulićeva unuka Nastja je, da bi se prehranila, u sarajevskom naselju Dobrinja prodavala u bescjenje umjetnine koje su joj ostale od pokojnog djeda i majke.

## Odlikovanja

* Orden zasluga za narod
* Orden bratstva i jedinstva

## Reference