Rikunarita-ORG/Wikinium huggingface dataset:
# Osman Batur

| Osman Batur |
| --- |
|  |
| Født | 1899 Fuyun (Qing-dynastiet) |
| Død | 29. apr. 1951   Ürümqi |
| Beskjeftigelse | Politiker, revolusjonær  |
| Nasjonalitet | Den annen østturkestanske republikk Folkerepublikken Mongolia Taiwan |
|

---

Osman Batur på Commons |

**Osman Batur** (Оспан батыр, også kjent som **Ospan Batyr**, født i Koktokay i dagens Xinjiang i Kina i 1899, død 29. april 1951 i Ürümqi) var en kasakhisk geriljaleder.

I 1943 startet Batur med sovjetisk støtte kasakhiske geriljagrupper i Altaj- og Tianshanfjellene med det målet å opprette en egen stat i Altajområdet. I samband med den Den andre østturkestanske republikkens grunnleggelse i 1944 ble han med i den nye regjeringen. Etter at Folkerepublikken Kina ble grunnlagt i 1949 ledet han geriljagrupper som kjempet mot Folkets frigjøringshær i Xinjiang. Han ble til slutt fakket i det sørlige Xinjiang og ble henrettet ved halshugging i Ürümqi den 29. april 1951. Mange av hans tilhengere flyktet senere fra Xinjiang og innledet det som ble kalt «den kasakhiske flukt» fra Xinjiang.

## Kilder

* Linda Benson: *The Ili Rebellion: Moslem Challenge to Chinese Authority in Xinjiang 1944-49* Armonk, New York: M.E. Sharpe, Inc., 1990.
* Godfrey Lias: *Kazak Exodus.* Arkivert 8. november 2020 hos Wayback Machine. London: Evans Bros, 1956.
* James A. Millward: *Eurasian crossroads: A history of Xinjiang.* New York: Columbia University Press, 2007.

Autoritetsdata
# Skala

**Skala** kan referere til:

* Logaritmisk skala
* Mohs skala, for materialers hardhet
* Meteorologiske skalaer:
	+ Beauforts skala, for vindstyrke
	+ Saffir–Simpson-skalaen, for orkaner
	+ Synoptisk skala, en horisontal størrelsesskala
* Skala (musikk)
	+ Naturell skala
	+ Tempererte skala
	+ Diatonisk skala
	+ Dur
	+ Kromatisk skala
	+ Modal skala
	+ Moll
* Seismiske skalaer:
	+ Europeisk makroseismisk skala
	+ Mercalliskalaen
	+ Richters skala
* Navn på byer:
	+ Skala (Hellas)
	+ Skała – en by i Polen
* Navn på virksomhet
	+ Skala (firma) AS

## Se også

* Skalamodell
* Størrelsesordenen
# Oktav

*Se også: Oktav (liturgi) og Bokformat*
En **oktav** (eller **ren oktav**) er i musikken intervallet mellom to toner hvor den ene har dobbel så høy frekvens som den andre. En tone på 400 Hz ligger én oktav over en tone på 200 Hz, mens en tone på 800 Hz ligger to oktaver over 200 Hz.

## Etymologi

Navnet kommer av det latinske ordet «octava», som betyr åttende. Dette kommer av at i en diatonisk skala befinner det åttende trinnet seg en oktav over eller under utgangspunktet. I en kromatisk skala utgjør en oktav tolv like store halvtonetrinn.

## Forminsket vs. forstørret oktav

*Ren oktav* i intervallet c1 - c2.
Illustrasjonen til venstre viser en *ren* oktav, men det er viktig å huske på at en oktav ikke alltid er ren. Den øverste tonen kan justeres opp eller ned et halvt trinn, dvs. at det skapes enten en illustrasjonen *forminsket oktav* (ved senking) eller en *forstørret oktav* (ved heving).

## Tonehøyder

En oktav er det nest enkleste intervallet i musikken. Et utrent øre vil som regel oppfatte de to ulike tonene som den samme. Av denne grunn blir toner i oktavforhold gitt det samme navnet i vestlig musikkteori – tonen oktaven over eller under tonen A heter også A. Dermed kan man naturlig dele inn tonene i avsnitt som hver har et omfang på en oktav, og som er identiske bortsett fra absolutt tonehøyde. Disse avsnittene regnes fra c til h, og har i helmholtznotasjonen som vi bruker i Norge fått følgende navn: Oktaven fra c midt på pianoet og opp til h heter énstrøken oktav. Tilsvarende benevnes tonene énstrøken c til énstrøken h. Disse navnene forkortes etter forskjellige system:

* Subsubkontra- – C3
* Subkontra- – C2
* Kontra- – C1
* Store – C
* Lille – c
* Enstrøken – c1
* Tostrøken – c2
* Trestrøken – c3
* Firstrøken – c4
* Femstrøken – c5
* Seksstrøken – c6
* Sjutrøken – c7
* Åttestrøken – c8

Et piano går fra subkontra-A til femstrøken c. Orgler kan gå helt ned i subkontra-C.

## Se også

* Skala (musikk)

## Referanser
# Note

En åttedelsnote er karakteristisk ved at den har lukket «hode», «hals» og bare én «fane».
En **note** er et symbol i musikken som representerer og bestemmer tonehøyden og varigheten på lyden. En note er skrevet på en notelinje. Hvilken linje notehodet er plassert på, forteller hva slags tonehøyde den representerer: Lyse toner ligger høyere oppe i systemet, og dypere toner ligger lavere.

## Noteverdi

For at det skal være mulig å vite hvor lenge en tone skal vare, har enhver note sitt spesielle utseende. En note kan bestå av «hode», «hals» og «hake» (også kalt «fane»).

En halvnote har en «hals», det samme har de svarte notene fra fjerdedelen, og fra og med åttendedelsnoten også en eller flere «faner». Jo flere slike «faner» en note har hengende fra halsen, jo kortere varighet har den. I vanlig vestlig kunstmusikk er det svært sjelden at komponister skriver noter som er kortere enn sekstifiredeler.

| Note | Pause | Navn |
| --- | --- | --- |
|  |  | longa |
|  |  | breve (dobbel helnote) |
|  |  | Helnote |
|  |  | Halvnote |
|  |  | Firedelsnote |
|  |  | Åttedelsnote |
|  |  | Sekstendelsnote |
|  |  | Trettitodelsnote |
|  |  | Sekstifiredelsnote |
|  |  | Hundreogtjueåttedelsnote |

Seikilos-stelens inskripsjon.
## Verdens første noter?

Seikilos-stelen regnes som verdens eldste nedskrevne komposisjon, og stammer fra Tralles nær Efesos som var en del av antikkens Hellas, men i dag ligger i Tyrkia. Det finnes eldre musikk nedskrevet med noteanvisninger, slik som hurrittenes sanger, men de foreligger bare i fragmenter, mens Seikilos-stelen er komplett bevart.
Den er et gravmonument fra 1. århundre e.Kr. med tolv linjer tekst innrisset. Fem av linjene omtaler Seikilos som søylen er dedisert til, mens resten er et lite dikt med notasjoner, i form av bokstaver og symboler mellom linjene. Nederste linje er skadet, men blant annet kvinnenavnet Euterpe (som også er navnet på musikkens muse) lar seg lese, så kanskje dette er hennes gravstein, bestilt av Seikilos. Det er bevart rundt 50 eksempler på antikk musikk fra klassisk til romertiden. Storparten er tekst på papyrus fra romertiden, mens bare tre er risset i stein. To er fragmenter fra Athens skattkammer i Apollo-helligdommen i Delfi fra ca. 127 f.Kr., utstilt på museet i Delfi, og den siste er Seikilos-stelen. Grekerne hadde altså utviklet et notesystem senest på 200-tallet f.Kr., kanskje før. Oversatt står det på stelen:

Jeg er en gravstein, et ikon. Seikilos satte meg her, som et evig tegn på udødelig minne.
Skjul ikke ditt lys så lenge du lever,
sørg aldri helt til bunns,
livet løper bare en kort stund,
tiden setter en fast termin.
Seikilos [til] Euterpe
I middelalderen ser det ut til at det greske notesystemet var glemt, men i tekster fra byzantinsk tid og tidlig renessanse ses det fortsatt notasjoner som er tilføyd etter dette greske systemet.

Diktet fremført som sang

## Se også

* Tone
* Skala (musikk)
* Rallynoter

## Referanser

Denne artikkelen er en **spire**. Du kan hjelpe Wikipedia ved å utvide den.
# Mol

**Mol** kan referere til

* Mol (Belgia), en kommune i provinsen Antwerpen
* mol (enhet), en SI grunnenhet for måling av stoffmengde
* Volleyballfamilien Mol, en norsk sportsfamilie bestående av en rekke markante beachvolleyballspillere
# Halvtone

**Halvtone** er et intervall som er det minste på mange musikkinstrumenter, for eksempel piano og gitar. Begrepet halvtoner brukes også om valører i bilder.

## Halvtoner i musikk

### Frekvensforhold

Frekvensene for to toner med én oktavs intervall har forholdstallet 2, for eksempel ved at en enstrøken A har en frekvens på 440 Hz, mens en oktav høyere A har 880. Ettersom alle halvtoner ved likestemming har samme frekvensforholdstall, og antall halvtonetrinn i en oktav er 12, er frekvensforholdstallet mellom to likestemte halvtoner WIKINIUM\_MATH\_PH\_0 .

## Halvtoner i bilder

I malerkunsten og fotograferingen er en halvtone en valør eller mellomtone i spekteret mellom de mørkeste og de lyseste partiene, for eksempel gråtonene mellom svart og hvitt. I malerkunsten kan halvtoner oppnås gjennom for eksempel lavering, det vil si uttynning av fargen, eller skravering og rastrering. Halvtoner brukes for eksempel til skyggelegging for å beskrive plastisk form.

## Kilder

* (no) «Halvtone» i *Store norske leksikon*

Denne artikkelen er en **spire**. Du kan hjelpe Wikipedia ved å utvide den.
# Enharmonisk

**Enharmonisk** (av en- og gr. 'overensstemmelse, harmoni') er et begrep i musikkteorien som omfatter toner, som selv om de er skrevet med ulike notetegn, er akustisk identiske spilt på instrumenter stemt med en likesvevende temperatur.

## Eksempler

Dette kan dreie seg om:

* toner – eks.: C# og D♭ eller Eiss, F og G♭♭
* intervaller – eks.: stor sekund og forminsket ters, eller forstørret kvart og forminsket kvint – eller
* akkorder – eks.: Cdim, E♭dim, G♭dim og Adim, eller Cm6 og Am7(♭5).

## Eksterne lenker

* Store norske leksion på nett, oppslagsord 'enharmonisk'

Denne artikkelen er en **spire**. Du kan hjelpe Wikipedia ved å utvide den.
# C-dur

| C-dur |
| --- |
|  |
| Parallelltoneart | a-moll |
| Varianttoneart | c-moll |
| Dominant | G-dur |
| Subdominant | F-dur |
| Toner i skalaen | C, D, E, F, G, A, H, C |
|

C-dur-skalaen spilt stigende og synkende på piano
 |

**C-dur** er en musikalsk toneart basert på tonen C som grunntone, og med D, E, F, G, A og H som de andre tonene i skalaen. Det finnes ingen fortegn (kryss eller b-er) i C-dur. Parallelltonearten til C-dur er a-moll og varianttonearten er c-moll. Mange instrumenter er stemt i C-dur, og på et piano tilsvarer C-dur skalaen de hvite tangentene.

Denne artikkelen er en **spire**. Du kan hjelpe Wikipedia ved å utvide den.
# Treklang

*For å lese om Norges Kristelige Ungdomsforbunds sangbokserie «Treklang», se Treklang (sangbok)*
En **treklang** er i musikken en akkord som består av grunntone, ters og kvint. En skiller mellom durtreklang, molltreklang, forminsket treklang og forstørret treklang.

Begrepet *treklang* kan også brukes om en kombinasjon av tre stemmer eller en fargepallett bestående av tre farger som passer sammen.

De fire ulike treklangene i musikk er beskrevet i tabellen under.

| Treklang | Bestående av | Eksempel | Symbol |
| --- | --- | --- | --- |
| Durtreklang | Stor ters | Kvint | C-E-G | C, CM, Cma, Cmaj |
| Molltreklang | Liten ters | Kvint | C-E♭-G | Cm, C-, c, Cmi, Cmin |
| Forstørret treklang | Stor ters | Forstørret kvint | C-E-G♯ | C+, C+, Caug |
| Forminsket treklang | Liten ters | Forminsket kvint | C-E♭-G♭ | Cm(♭5), C-(♭5) |

## Eksterne lenker

* (en) Triads (music) – kategori av bilder, video eller lyd på Commons

Denne artikkelen er en **spire**. Du kan hjelpe Wikipedia ved å utvide den.
# Dominant (musikk)

**Kvintsirkelen**. Dominanten finnes ved å gå et trinn *med* urviseren.
I funksjonsteorien er **dominant** betegnelsen på treklangen over det femte trinnet (kvint) i en Dur eller moll skala.

Man kan også snakke om *dominanttoneart*, det vil si tonearten som tilhører dominantens treklang. Eksempelvis er G-dur dominanttonearten til C-dur. Musikk som modulerer, det vil si skifter toneart, gjør det ofte til dominanttonearten.

Bruk av dominanten skaper en følelse av spenning. Dominanttreklangens ters er dessuten ledetonen til tonikaens grunntone (f.eks. c♯ i A-dur-treklangen til d i D-dur-treklangen). I henhold til reglene for tonal oppløsning leder både ledetonen og dominanten primært til tonikaen. Denne spenningen kan økes ytterligere ved å tilføre en liten septim til dominanten. Man får da en ny ledetone som vil gå til tonikaens ters.

Ved å tilføre en liten septim til en annen durakkord enn dominanten, dominantiserer man denne akkorden. Denne akkorden kalles da bidominant. Man kan for eksempel dominantisere en durtonika på denne måten. Den tilføyde lave septimen hører ikke til i tonikaens toneart, men i subdominantens. Tonikaens ledetone vil derfor lede til subdominanten. Et øyeblikk er vi i subdominantens toneart, men varigheten av fenomenet er så kort at øret ikke opplever det som en modulasjon. Fenomenet kalles derfor *tonalt utsving*.

Kvintsirkelen til høyre kan blant annet brukes å finne en tonearts dominant. Dersom man for eksempel ønsker å finne dominanten til C-dur, tar man utgangspunkt i C (blå skrift) og går et trinn med urviseren. Der finner man G, altså er G dominanten i C-dur. På samme måte er G♯-dur dominanten til c♯-moll (rød skrift).

## Se også

* Mediant
* Submediant
* Tonika
# Harmonikk

**Harmonikk** eller *harmoni* er betegnelsen på mer enn én tone som klinger samtidig. Innen musikken er dette et fag som også omhandler akkordenes funksjoner og forbindelsene de har til hverandre. Harmonikken pleier å beskrives som musikkens «vertikale» plan, ettersom samtidig klingende toner står under hverandre i notesystemet, og er et av de musikalske grunnelementer som studeres i musikkteorien. Den grenen av musikkteorien kalles **harmonilære**.

## Egenskaper hos akkorder

Harmonikk er avhengig av *oppbygning* og *utvikling*. I hver akkord finnes det som følge av fenomenene konsonans og dissonans en iboende spenning, eller vilje til å lede til en ny akkord. I hver følge av akkorder finnes dessuten en fremdrivende kraft. Hver musikalsk bestanddel, være seg en frase, seksjon, vers, eller et helt stykke inneholder en stigende og avtagende harmonisk spenning og/eller bevegelse.

## Harmoni innen kunsten

Harmoni er en av kunstens grunnprinsipper, hvor gjentakelser av et motiv i et kunstverk kan skape en følelse av enhet og balanse.

## Litteratur

* Sigvald Tveit *Harmonilære fra en ny innfallsvinkel* 2. utgave, 2008 ISBN 9788215012117

Denne artikkelen er en **spire**. Du kan hjelpe Wikipedia ved å utvide den.
# Tonika

**Tonika** (gresk *tonos* = spenning) er en musikkteoretisk betegnelse på treklangen over grunntonen i en dur- eller mollskala. I engelskspråklig musikkteori blir navnet tonika også brukt om grunntonen i et musikkstykke og dermed ofte forvekslet med grunntonen i andre treklanger.

Navnet *tonika* går tilbake til Jean-Philippe Rameau (1683–1764) og hans begrep «l'accord tonique» («Grunntonens akkord» eller «den betonte akkorden»). Han beskrev tonikaens viktigste karaktertrekk som dens evne til å stå i sentrum av alle harmoniske spenningsfelt, omtrent som en magnet. Tonikaen og dens relaterte akkorder tonikamediant og tonikasubmediant beskrives derfor også som det tonale sentrum.

Etter at Hugo Riemann introduserte funksjonsteorien har tonika blitt en fast definert størrelse, og står i forhold til dominant, subdominant og andre diatoniske (skalaegne) akkorder. Nesten all musikk i den europeiske og nordamerikanske klassiske musikktradisjon fra ca. 1600 til ca. 1915 er tonal i den forstand at den kan beskrives ved hjelp av funksjonsteoriens begrepsapparat. Det betyr at hver akkord kan tolkes med utgangspunkt i forholdet til tonika, og at tonika vanligvis er første og siste akkord i et musikkstykke.

Det er blitt gjort forsøk på å utvide funksjonteoriens bruksområde til bluesbasert musikk som jazz og rock. Imidlertid har det vist seg vanskelig å beskrive improviserende musikk ved hjelp av et begrepssett som forutsetter at samtlige akkorder står i et fast forhold til tonika. Det er derfor blitt vanlig å enten bruke trinnanalyse eller akkordbesifring ikke bare i blues, jazz og rock, men også til visesang og folkemusikk. Akkordbesifringen beskriver en akkord ut fra sin tersstruktur (treklang = to terser, firklang = tre terser osv.). For eksempel er en Cmaj7 en firklang som består av en C-dur treklang med en stor ters på toppen. Intervallet mellom grunntonen og øverste tonen er da en stor (= maj) septim.

Trinnanalyse gjør det samme, men gir i tillegg opplysning om akkordens stilling i forhold til tonearten. Til trinnanalysen brukes det romertall. Er tonearten C-dur, beskriver II7 en Dm7akkord, dvs. en septimakkord på toneartens andre trinn.

## Litteratur

* Bekkevold, Lisa (1988): *Harmonilære og harmonisk analyse*. Oslo: Aschehoug. ISBN 82-03-12969-2
* Kruse, Bjørn (1980): *Jazzteori – Grunnleggende prinsipper*. Oslo: Frost Music as, ISBN 978-829056022-0
* Rameau, Jean-Philippe (1722): *Traité de l’harmonie reduite à ses principes naturels*, Paris, oversatt til engelsk
* Riemann, Hugo (1893): *Vereinfachte Harmonielehre*, London und New York, oversatt til engelsk

## Se også

* Akkordprogresjon
* Kadens
* Mediant
* Submediant
# Mediant

**Mediant** eller **overmediant** beskrives i norsk musikkteori som en ren treklang[*trenger referanse*] som ligger en ters over hovedfunksjonen. Medianten har alltid to fellestoner med hovedfunksjonen. En eldre definisjon som ikke lenger er i bruk, beskriver tredje trinnet i en skala (det vil si en enkelttone) som mediant. Definisjonen i norsk musikkteori kolliderer på sett og vis med bruk av begrepene *mediant* og *submediant* i tysk musikkteori.[*trenger referanse*] Her omtales det som mediant eller submediant når en hovedfunksjon bare har én fellestone med sine respektive medianter.

## Eksempler på en mediant

Med F-Dur som utgangspunkt dannes det tre hovedfunksjoner, tonika F-Dur, subdominant B♭-Dur, og dominant C-Dur. De tilsvarende medianter er da a-moll (tonikamediant, fellestoner c og a) og d-moll (subdominantens submediant, fellestoner f og d). En mediant til dominanten finnes ikke i Dur siden treklangen som ligger en ters over dominanten i Dur, er en forminsket treklang.

Med h-moll som utgangspunkt dannes det tre hovedfunksjoner, tonika h-moll, subdominant e-moll, og dominant F♯-Dur. Tonikamediant er da D-Dur (fellestoner f♯ og d), subdominantens mediant er G-Dur (fellestoner h og g).
Når det gjelder dominantens mediant, må en ta hensyn til at dominanten i molltonearter i utgangspunkt er en molltreklang. (I praksis forekommer den imidlertid nesten alltid i Dur.) Dominantens submediant dannes fra den opprinnelige molltreklangen. I h-moll er det derfor A-Dur (fellestoner c♯ og a) som er dominantens mediant.

Bruker en tysk musikkteori som grunnlag, er det f.eks. Ass-dur og A-dur samt Ess-dur og E-dur som er submedianter eller medianter til C-dur (fellestone hhv. c, e eller g).

## Litteratur

* Oelmann, Klaus Henning (1996): *Metodiske aspekter ved undervisning av utenlandske studenter i hørelære*, Høgskolen i Tromsø, Avd. for kunstfag
* Tveit, Sigvald (2008): *Harmonilære fra en ny innfallsvinkel*. Universitetsforlaget, Oslo

## Se også

* Diatonisk funksjon
# Subdominant

**Kvintsirkelen**. Subdominanten finnes ved å gå et trinn *mot* urviseren.
I funksjonsteorien er **subdominant** betegnelsen på treklangen over fjerde trinnet (kvart) i enten Dur eller moll. I C-dur er F-dur den subdominante treklangen, i c-moll er det f-moll.

Man kan også snakke om *subdominant toneart*, det vil si tonearten som tilhører subdominantens treklang. Eksempelvis er e-moll den subdominante tonearten til h-moll.

Kvintsirkelen til høyre kan blant annet brukes til å finne en tonearts subdominant. Dersom man for eksempel ønsker å finne subdominanten i C-dur tar man utgangspunkt i C (blå skrift) og går et trinn *mot* urviseren. Der vil man finne F.
 På samme måte er e-moll subdominanten til h-moll eller b-moll subdominanten til f-moll (rød skrift).

## Se også

* Dominant
* Mediant
* Submediant
* Tonika
# Submediant

**Submediant** beskrives i norsk musikkteori som en ren treklang som ligger en liten ters under hovedfunksjonen.[*trenger referanse*] Submedianten har alltid to fellestoner med hovedfunksjonen. En eldre definisjon som ikke lenger er i bruk, beskriver sjette trinnet i en skala (det vil si en enkelttone) som submediant. Definisjonen i norsk musikkteori kolliderer på sett og vis med bruk av begrepene *mediant* og *submediant* i tysk musikkteori. Her omtales det som mediant eller submediant når en hovedfunksjon bare har én fellestone med sine resp. medianter.[*trenger referanse*]

## Eksempler på en submediant

Med F-Dur som utgangspunkt dannes det tre hovedfunksjoner, tonika F-Dur, subdominant B-Dur, og dominant C-Dur. De tilsvarende submedianter er da d-moll (tonikasubmediant, fellestoner f og a), g-moll (subdominantens submediant, fellestoner b og d) og a-moll (dominantens submediant, fellestoner c og e).

Med h-moll som utgangspunkt dannes det tre hovedfunksjoner, tonika h-moll, subdominant e-moll, og dominant Fiss-Dur. Tonikasubmediant er da G-Dur (fellestoner h og d). En submediant til subdominanten finnes ikke i moll siden treklangen som ligger en ters under subdominanten i moll, er en forminsket treklang. Når det gjelder dominantens submediant, må en ta hensyn til at dominanten i molltonearter i utgangspunkt er en molltreklang. (I praksis forekommer den imidlertid nesten alltid i Dur.) Dominantens submediant dannes fra den opprinnelige molltreklangen. I h-moll er det derfor D-Dur (fellestoner fiss og a) som er dominantens submediant.

Bruker en tysk musikkteori som grunnlag, er det f.eks. Ass-dur og A-dur samt Ess-dur og E-Dur som er submedianter eller medianter til C-dur (fellestone hhv. c, e eller g).

## Litteratur

* Oelmann, Klaus Henning (1996): *Metodiske aspekter ved undervisning av utenlandske studenter i hørelære*, Høgskolen i Tromsø, Avd. for kunstfag
* Tveit, Sigvald (2008): *Harmonilære fra en ny innfallsvinkel*. Universitetsforlaget, Oslo.

## Fotnote

## Se også

* Diatonisk funksjon
# Ledetone

En **ledetone** er i musikkteorien det syvende trinnet i en Dur-skala, eller det hevede syvende trinnet i en moll-skala. Ledetonen ligger en halvtone under grunntonen av skalaen.

Ledetonen i C-Dur er h. Ledetonen i a-moll er g#.

## Subtonika

Ledetonen sidestilles gjerne med *subtonika*. Dette går tilbake på det engelske begrepet subtonic. I engelskspråklig musikkteori er det imidlertid ikke et høyt, men et **lavt** syvende trinn i en diatonisk skala som er subtonika.

En del forfattere av musikkhistoriske lærebøker ser høyt og lavt syvende trinn under ett, idet de snakker om lavt og høyt ledetone. Derimot bruker de fleste lærebøker i satslære og harmonilære begrepet ledetone bare for høyt syvende trinn.

Bruk av uttrykket subtonika på norsk kan også skape en viss konfusjon i forhold til tonikabegrepet innom funksjonsteorien. En funksjon er imidlertid alltid knyttet til en akkord, ikke til en tone.

## Akkord og funksjon

Ledetonen i en skala ligger som ters i dominantakkorden. I streng koralsats må ledetonen med ganske få unntak oppløses mot grunntonen. Dette innebærer at en dominant – igjen med ganske få unntak – må oppløses mot en akkord som inneholder denne tonen, det vil si mot tonika eller én av tonikaens medianter.

En meget markant følelse for ledetonens sterke drag mot grunntonen får man når man lytter til slutten av Johann Sebastian Bachs Matteuspasjon (korsats nr. 68: Wir setzen uns mit Tränen nieder). Her spiller fløyten ledetonen h mot hele orkestrets c-moll-akkord.
Et annet eksempel finner man i begynnelsen av første sats til Gustav Mahlers tredje symfoni. Trompetene spiller her fire ganger en frase som over halvannen takter holder ledetonen c# mot grunntonen d.

## Se også

* Submediant

## Referanser

## Litteratur

* Tveit, Sigvald (2008): Harmonilære fra en ny innfallsvinkel. Oslo: Universitetsforlaget. ISBN 978-82-15-01211-7