Rikunarita-ORG/Wikinium huggingface dataset:
# Xiang Jiang

Kart med tilsigsområde og elveløp til Xiang Jiang (klart gult)
**Xiang Jiang** (kinesisk: 湘江, 湘水 eller 湘; pinyin: *Xiāng Jiāng*, *Xiāng Shǔi* eller bare *Xiāng*) er en elv i det sørlige Kina. Den renner fra Haiyangfjellet i fylket Lingui i provinsen Guangxi og inn i Hunan. Den er Hunan-provinsens største elv og renner ut i innsjøen Dongtingsjøen, som har videre forbindelse til Yangtze.

Elven er 856 km lang, hvorav 670 km er i Hunan.

I kinesisk folketro heter det av Xiangjian beskyttes av to gudinner, Ehuang og Nüying. De var begge gift med den mytiske herskeren keiser Shun. Etter at Shun døde var de ute av stand til å leve med sorgen og tapet, og begikk begge selvmord på hvert sitt sted ved elven.

Folket i staten Chu kjent fra De stridende rikers tid dyrket disse elvegudinnene. Dikteren Qu Yuan skrev et dikt om dem, *Xiang-fruene*, som er blitt bevart for ettertiden.

## Større byer langs elven

* Hengyang
* Zhuzhou
* Xiangtan
* Changsha

## Eksterne lenker

* (en) Xiang River – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
# Dongtingsjøen

Kart over Dongtingsjøen og de største tilløpselvene.
**Dongtingsjøen** (kinesisk: 洞庭湖; pinyin *dòng tíng hú*) er en stor og grunn sjø i den nordøstlige del av Hunanprovinsen i Kina. Den er flodbasseng for Yangtzefloden (Chang Jiang), noe som innebærer at sjøens størrelse er avhengig av årstiden. Provinsene Hubei og Hunan er oppkalt etter sin beliggenhet i forhold til sjøen: *Hubei* betyder «nord for sjøen» og *Hunan* betyr «syd for sjøen» på kinesisk.

På Han-dynastiets tid var Dongtingsjøen Kinas største innsjø, men opp gjennom århundrene har den skrumpet inn på grunn av landvinning av jordbruksland. Den er nå mindre enn Poyangsjøen, og rangert som Kinas nest største innsjø.

## Geografi

I perioden fra juli til september løper flodvann fra Yangtze inn i sjøen, noe som øker dens størrelse kraftig, fra normalt 2 820 km² helt opp til 20 000 km². For tiden er sjøen den nest største i Kina. Fire elver munner ut i sjøen: Xiangjiang, Zijiang, Yuanjiang og Lishui. Dessuten munner Xiaojiang ut i Xiangjiang rett ved Changsha, før Xiangjiang selv munner ut i sjøen.

## Større byer nær sjøen

* Yiyang
* Yueyang
* Changde
# Wulingyuan

Landskapet domineres av sandsteinspilarer.

**Wulingyuan** (kinesisk: 武陵源, pinyin: *Wǔlíngyuán*) er et område i provinsen Hunan i Kina, berømt for sine cirka 3100 store sandsteinspilarer i kvartsitt, noen av dem mer enn 200 meter høye. Området er en del av byprefekturet Zhangjiajie og ligger omkring 270 km fra provinshovedstaden Changsha.

I 1992 ble Wulingyuan oppført på UNESCOs verdensarvliste.

## Eksterne lenker

* (en) Wulingyuan – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
* Die teuersten Sehenswürdigkeiten Chinas
# Yuelu Shan

Yuelu Shan
Yueluakademiet
**Yuelu Shan** (岳麓山; pinyin: *Yuèlǔ Shān*) er et fjell på vestre bredd av elven Xiang Jiang i Changsha i provinsen Hunan i Kina. Høyeste topp, *Yunlu*, er 300 meter høy.

Yuelufjellet er et naturskjønt omrtåde. Her er også severdigheter og kulturminner som Qingfengkløften, Aiwanpaviljonen, Lushantempelet, Yunlupalasset, Hvite Trane-kilden og Den flyvende sten.

Qingfengklæften ligger mellom Yueluakademiet og Lushantempelet. Her er Aiwanpaviljongen (en av det gamle Kinas fire berømte paviljonger), Shelitårnet, og gravmonumentene til Huang Xing (Huang Hsing) og Cai E (Tsai E).
# Det kinesiske folks politisk rådgivende konferanse

Emblem.
**Det kinesiske folks politisk rådgivende konferanse** (KFPRK, forenklet kinesisk: 中国人民政治协商会议, tradisjonell kinesisk: 中國人民政治協商會議) er et konsultativt politisk organ i Folkerepublikken Kina. Representantene i konferansen utpekes av Kinas kommunistiske parti, men både partimedlemmer og ikke-medlemmer finnes representerte i KFPRK, som møtes årlig, som regel samtidig med Den nasjonale folkekongressen. Konferansens formann er Jia Qinglin.

## Historie

 Det kinesiske folks politisk rådgivende konferanse har sine møter i Folkets store hall i Beijing.
Konferansen har sitt utspring i de forhandlinger som fant sted mellom kommunistpartiet og Kuomintang etter seieren i den annen sino-japanske krig 1945, da det var et behov for å skape et bred folkelig samhold mellom forskjellige partier. Den første politisk rådgivende konferansen trådte sammen 11-31. januar 1946, men den kinesiske borgerkrig satte stopp for flere møter.

Mellom 1949 og 1954 var KFPRK i praksis Kinas lovgivende forsamling, men med konstitusjonen av 1954 ble denne funksjonen overført til Den nasjonale folkekongressen. Siden da har KFPRK mest hatt seremoniell betydning og primært tjent til å forankre regjeringens politikk i bredere lag av folket. Blant annet har den siste keiseren Puyi og Sun Yat-sens enke Song Qingling vært medlemmer av konferansen.

## Lederskap siden 2003

### Formann

* Jia Qinglin (siden mars 2003)

### Viseformenn

* Abrati Abdruashti (uigur)
* Ngapoi Ngawang Jigme (tibetaner)
* Bai Lizhen
* Chen Kuiyuan
* Chen Zhongxing
* Deng Pufang
* Du Qinglin
* Edmund Ho Hau Wah
* Huang Mengfu
* Li Jinhua
* Li Wenyi
* Li Wuwei
* Li Zhaochuo
* Liao Hui
* Luo Fuhe
* Ma Mankei
* Pabra Grimlge (tibetaner)
* Qian Yunlu
* Sun Jiazheng
* Tung Chee-hwa
* Wan Gang
* Wang Gang
* Wang Zhizhen
* Zhang Meiying
* Zhang Rongming
* Zheng Wantong

## Liste over formenn for KFPRK

* Mao Zedong, 1949-1954
* Zhou Enlai, 1954-1976
* Deng Xiaoping, 1978-1983
* Deng Yingchao, 1983-1988
* Li Xiannian, 1988-1992
* Li Ruihuan, 1993-2003
* Jia Qinglin, 2003-2013
* Yu Zhengsheng,2013-

## Referanser
# Samlet fruktbarhetstall

**Samlet fruktbarhetstall, SFT** er et begrep brukt innen demografi (befolkningslære) for å vise hvor mange barn hver kvinne føder i løpet av livet. Det regnes ut ved å legge sammen gjennomsnittlig antall barn som er født per kvinne på hvert alderstrinn dette året.

Reproduksjonsnivået ligger på 2,1. Dette innebærerer at hver kvinne i løpet av et liv må føde 2,1 barn hver for at befolkningsnivået skal holde seg jevnt.

## Eksterne lenker

* Statistisk sentralbyrå
# Kinesiske nasjonaliteter

**Kinas offisielle nasjonaliteter** er de nasjonalgrupper som den politiske ledelse i Folkerepublikken Kina har definert og anerkjent. Det dreier seg om 56 nasjonale eller etniske grupper.[*trenger referanse*]

92 % av Folkerepublikkens befolkning er han-kinesere.[*trenger referanse*] De øvrige omtales gjerne som *de 55 nasjonale minoriteter i Kina*.

Det er en alminnelig enighet om at den offisielle definisjon av nasjonale grupper i sin tid var noe unøyaktig og tildels uheldig, men foreløpig (2008) er det ingen ting som tyder på at oversikten står foran noen offisiell revisjon.[*trenger referanse*] Det er enighet om at landet har i alle fall ca. 15-20 etniske grupper som ikke er offisielt anerkjent (f.eks. sherpaene).[*trenger referanse*]

Minoritetsfolkene utgjør samlet godt over 100 millioner mennesker i Kina.[*trenger referanse*] Deres tradisjonelle bosetningsområder dekker mer enn 60 % av Folkerepublikken Kinas territorium.[*trenger referanse*] 18 av disse nasjonale minoritetene omfatter mer enn 1 million innbyggere.[*trenger referanse*]

De viktigere minoritetsfolkene er, etter storregion:

* Nordkina: Mandsjuer, mongolene, evenker, daur;
* Nordvestkina: Uighurer, kasaker, kirgisere;
* Sørkina: Zhuang, miao, yi, dong, yao, bai, hani, naxi, tujia;
* Tibet og Qinghai: Tibetanere, salar, tu.

## Litteratur

* June Teufel Dreyer: *China’s forty millions. Minority nationalities and national integration in the People’s Republic of China.* Harvard University Press, Cambridge 1976, ISBN 0-674-11964-9.
* Wolfram Eberhard: *China’s minorities. Yesterday and today.* Wadsworth, Belmont 1982, ISBN 0-534-01080-6.
* Fei Hsiao Tung [Fei Xiaotong]: *Toward a people’s anthropology.* New World Press, Peking 1981.
* Thomas Heberer: *Nationalitätenpolitik und Ethnologie in der Volksrepublik China.* Übersee-Museum, Bremen 1982, ISBN 3-88299-035-X.
* Thomas Heberer: *Nationalitätenpolitik und Entwicklungspolitik in den Gebieten nationaler Minderheiten in China.* Universität Bremen, Bremen 1984, ISBN 3-88722-087-0.
* Thomas Heberer (Hrsg.): *Ethnic minorities in China. Tradition and transformation.* Rader, Aachen 1987, ISBN 3-922868-68-1.
* Ma Yin: *Die nationalen Minderheiten in China.* Verlag für fremdsprachige Literatur, Peking 1990, ISBN 7-119-00010-1.
* Colin Mackerras: *China’s minorities. Integration and modernization in the twentieth century.* (Hong Kong etc., Oxford University Press 1994), ISBN 0-19-585988-X.
* *National minorities in new China.* (Beijing, Verlag für fremdsprachige Literatur 1954).
* Ogawa Yoshikazu 小川佳万: *Shakaishugi Chūgoku ni okeru shōsū minzoku kyōiku: „minzoku byōdō“ rinen no tenkai.* *社会主義中国における少数民族教育:「民族平等」理念の展開.* Tōshindō 東信堂, Tokio 2001, ISBN 4-88713-384-7.
* Edgar Tomson: *Die Volksrepublik China und das Recht nationaler Minderheiten.* Metzner, 1963.
* Zhang Weiwen; Zeng Qingman: *In search of China’s minorities.* New World Press, Peking 1993, ISBN 7-80005-176-5.
# Tujia

Tujiakvinner i folkedrakt
Tujialandsby i Yichang i provinsen Hubei.
**Tujia** (kinesisk: 土家族, pinyin: *Tǔjiāzú*; endonym: *Bizika* 毕兹卡) er ett av de 55 offentlig anerkjente minoritetsfolkene i Folkerepublikken Kina. Ifølge folketellingen i 2000 er det 5,75 millioner av dem i Kina, for det meste i Wulingfjellene, i provinsene Hunan og Hubei og i tilstøtende områder.

Deres kultur har vært under press på hele 1900-tallet, og de har i stor utstrekning tilpasset seg den dominerende hankinesiske kulturen. Det er mulig at ikke flere enn 20 000 til 30 000 tujiaer benytter gruppens opprinnelige språk; de øvrige taler kinesisk eller miaospråk.

Tujiane er kjente for sine sangtradisjoner, sin visediktning og for hånddansen Baishou. Dette er en selskapsdans som går tilbake til 1500-tallet og som benytter seg av 70 rituelle gester for å vise til aspekter innen krigføring, landbruk, jakt, hoffliv og tradisjonelt levesett.
# Miao

| Miao |
| --- |
| «Langhorn»-miaoenes hodeplagg — en av de mindre grenene av miaofolket; de bor i tolv landsbyer nær Zhijin fylke (织金县) i Guizhou provins i Folkerepublikken Kina |
| Antall |
| Omtrent 10 000 000 |
| Områder med stor befolkning |
|  Kina | Ca. 9 000 000 (2005) |
|  Vietnam | Ca. 680 000 (2005) |
|  Laos | Ca. 280 000 (2005) |
|  Thailand | Ca. 90 000 (2005) |
| Språk |
| Språk i språkfamilien hmong–mien |
|

---

Miao på Commons |

**Miao** (kinesisk: 苗; pinyin: *Miáo*) er navnet på en etnisk gruppe, anerkjent av Folkerepublikken Kinas myndigheter som en av landets 55 offisielle minoritetsgrupper.

*Miao* er et kinesisk begrep, og refererer til fire kulturelt og lingvistisk beslektede folk:

* hmu-folket av Sørøst-Guizhou,
* qo-xhiong-folket av Vest-Hunan,
* a-hmao-folket av Yunnan, og
* hmong-folket som bor i flere land. I Kina bor de i fjellområder i sør, i Guizhou, Sichuan, Guangxi og Yunnan. Folket har dessuten et vesentlig nærvær i Vietnam, Laos, Burma og Thailand.

De fire folkegrupper av miao taler språk i språkfamilien hmong-mien (miao-yao).

Det finnes omtrent ni millioner miao i Kina, hvorav hmong sannsynligvis utgjør én tredjedel.I Vietnam finnes omtrent 680 000, i Laos 280 000, og omtrent 90 000 i Thailand.

## Kultur

Miao-språk er et enstavelses tonespråk, og er beslektet med yao. Miao-folk har tradisjonelt vært organisert inn i eksogame klaner; de driver svedjebruk, og dyrker hovedsakelig ris. I Thailand og deler av Laos dyrkes også opiumsvalmuer, hvor produksjonen har utgjort deres eneste inntektskilde. Hjelpeorganisasjoner, blant annet fra Norge, har deltatt i å motarbeide miao-folkets økonomiske avhengighet av opiumsproduksjon.

## Referanser
# Dong (folk)

Dongfolk i festdrakt (i Liping)
Yongji qiao, dongbro i Chenyang i Guangxi
Innhøstningsfestival blant dongfolket i fylket Sanjiang
**Dong** ( 侗族, pinyin: *Dòngzú*) er ett av de 55 offentlig anerkjente minoritetsfolkene i Folkerepublikken Kina. Ifølge folketellingen i 2000 er det 2,5 millioner av dem i Kina, for det meste i Guangxi og Guizhou.

Er er kjent for sine særegne broer; overbygde «vind-og-regn-broer» og sin kunstferdige flerstemte sang. De innvandret for tusen år f.Kr. Fra det som i dag er Thailand og til Kina. Etterhvert som han-kineserne ekspanderte ble de senere trengt sørover igjen.

## Eksterne lenker

* The Dong ethnic minority (kinesisk regjeringsside)
# Fenghuang

*Fenghuang er også et fylke i provinsen Hunan i Kina.*
Kinesisk føniks i Sommerpalasset i Beijing
**Fenghuang** (kinesisk: 凤凰; pinyin: *Fènghuáng*) er et kinesisk lykkesymbol og fabeldyr som beskytter sørlige del av et keiserpalass. Tradisjonelt sies det å ha sin bolig nøyt opp i Kunlunfjellene vest i Kina.

På liknende måte som den greske og den egyptiske mytologis føniks blir det knyttet til ilden, men ellers er den et ganske annet fabeldyr; de to må ikke forveksles. Det er heller ikke identisk med den røde fugl kjent fra kinesisk astrologi (i Japan kalt *suzaku*).

Fuglens grunnfarge er rød; rødt er lykkefarge i Kina. En Fenghuang har en lang og fargesprakende fjærprakt, et langt hode med store øyne og et spisst og lett krummet nebb. Denne edle fugl skal ha foretrukket å sitte på grener fra Wutang-treet (*Sterculla plantiflora*) og drakk bare fra de beste fjellkilder. Den skal ha vært omkring tusen år gammel. Fenghuang var den kinesiske enhjøring (Qilin) et symbol på barmhjertighet. I motsetning til den greske føniks gikk ikke den kinesiske fenghuang opp i flammer for å fornye seg; den forplantet seg på normalt vis.

## Litteratur

* Josef Guter: *Lexikon der Götter und Symbole der Alten Chinesen.* Marix Verlag, Wiesbaden 2004, S. 260, ISBN 3-937715-04-5

## Eksterne lenker

* (en) Fenghuang – kategori av bilder, video eller lyd på Commons