# Syvårskrigen

| Syvårskrigen |
| --- |
|  *General Wolfes død*, malt i 1771 av Benjamin West |
|

|  |  |
| --- | --- |
| Dato | 1756–1763 |
| Sted | Europa, Nord-Amerika, Sør-Amerika, India, Afrika, Filippinene |
| Resultat | **St. Petersburgtraktaten** i 1762: Avsluttet krigen mellom Preussen og Russland **Paristraktaten** i 1763: Storbritannia fikk Canada, Florida og Bengal Frankrike overførte Louisiana til Spania **Traktaten i Hubertusberg** Regulerte freden i Europa, hvor Preussen ble sikret Schlesien |

 |
| Stridende parter |
|  Preussen  Storbritannia  Hannover  Irokesarføderasjonen  Braunschweig-Wolfenbüttel  Portugal  Hessen-Kassel  Schaumburg-Lippe |  Frankrike  Sachsen  Spania  Habsburg- monarkiet  Sverige  Det russiske keiserdømmet |
| Kommandanter og ledere |
|  Fredrik II  Prins Henrik  Friedrich von Seydlitz  William Pitt den eldre  John Manners  Robert Clive  Ferdinand av Braunschweig  Wilhelm av Schaumburg-Lippe |  Ludvig XV  Charles de Rohan  Hertug d'Estrées  Maria Teresia  Grev Daun  Franz Moritz von Lacy  Karl Aleksander av Lorraine  Ernst Gideon von Laudon  Elisabeth  Wilhelm von Fermor  Pjotr Saltykov  August II |

| Syvårskrigen |
| --- |
| Menorca – Lobositz – Reichenberg – Praha – Kolín – Hastenbeck – Gross-Jägersdorf – Moys – Rochefort – Rossbach – Breslau – Leuthen – Rheinberg – Krefeld – Domstadtl – Cherbourg – Zorndorf – Saint Cast – Tornow – Lutterberg – Hochkirch – Bergen – Kay – Minden – Kunersdorf – Hoyerswerda – Frisches Haff – Maxen – Meissen – Landshut – Korbach – Emsdorf – Warburg – Liegnitz – Kloster Kampen – Torgau – Villinghausen – Kolberg – Wilhelmstahl – Burkersdorf – Lutterberg – Almeida – Kassel – Freiberg |

**Syvårskrigen**, eller **sjuårskrigen**, ble utkjempet i perioden 1756–1763 mellom Storbritannia, Preussen og Hannover på den ene siden og Frankrike, Østerrike, Russland, Sverige og Sachsen på den andre. Spania og Portugal ble trukket inn i konflikten etter de andre landene, mens en styrke fra det nøytrale Nederland ble angrepet i India.

Den militære konflikten mellom Storbritannia og Frankrike hadde startet allerede to år tidligere, i 1754, i de to landenes nordamerikanske kolonier. Krigen i Nord-Amerika, kjent som den franske og indianske krig, ettersom mange av indianerne sluttet seg til franskmennene, forløp fra 1756 av parallelt med sjuårskrigen i Europa, og ble betraktet som dennes nordamerikanske avsnitt. Konflikten i India er kjent som andre karnatiske krig, mens konflikten mellom Preussen og Østerrike kalles tredje schlesiske krig.

Danmark-Norge holdt seg nøytrale, og i 1757/58 lå åtte krigsskip stasjonert ved Flekkerøy for å hevde denne nøytraliteten, den tydeligste militære tilstedeværelsen som hadde vært i Agder.

Krigen anses som en av de første globale konfliktene: Det ble utkjempet kamper på hvert befolket kontinent unntatt Australia, og uavhengige nasjoner på tre av disse kontinentene var aktive deltakere i konflikten.

## Krigens bakgrunn

Landene som deltok i syvårskrigen, blått for Storbritannia, Preussen og Portugal, grønt for Frankrike, Spania, Østerrike, Russland og Sverige.
Fredrik II av Preussen.
Syvårskrigen kan sees som en fortsettelse av den østerrikske tronfølgekrig. Fredrik II av Preussen hadde da fått kontroll over den rike provinsen Schlesien. Keiserinne Maria Theresia av Østerrike hadde undertegnet traktaten fra Aachen som endte krigen, men bare for å kunne bygge opp sine militære styrker igjen, og danne nye allianser.

Keiserinnen lyktes svært godt med dette, og det politiske Europakartet hadde blitt tegnet opp helt på nytt i løpet av noen få år. De gamle fiendene Frankrike, Østerrike og Russland hadde blitt forent mot Preussen, som hadde Storbritannia som eneste beskytter. Årsaken til at Storbritannia hadde interesser i konflikten var båndet til Hannover, som var arveriket til det styrende britiske fyrstehuset. Britene følte at Hannover ble truet av Frankrike, og hadde dermed felles sak med Preussen. Samtidig foregikk et kolonikappløp mellom Storbritannia og Frankrike som styrket fiendskapet mellom dem. Den britiske flåten var den sterkeste i Europa, mens Preussen hadde de sterkeste landstyrkene på kontinentet. Alliansen med Preussen førte også til at britene kunne fokusere sine landstyrker på koloniene, ettersom Preussen i stor grad kunne stå alene på land.

Den østerrikske hæren hadde blitt modernisert etter prøyssisk modell. Maria Theresa hadde selv stor kunnskap om militære affærer, og hadde presset dette gjennom. På grunn av hennes omsorg for vanlige soldater hadde hun også stor støtte blant styrkene.

## Krigsutbruddet

Kampene startet i Ohio Country, i dagens Ohio, USA i 1754. To år senere spredte krigen seg til Europa, etter at Storbritannia erklærte krig mot Frankrike 15. mai 1756. Fredrik II bestemte seg for å slå til først mot alliansen han sto overfor, og krysset derfor grensen til Sachsen den 29. august 1756.

## Kampene i Europa

### Fredrik II som strateg

Fredrik II hadde stor interesse for militærvesenet, og Preussen var på dette tidspunktet sterkt militarisert. Selv om de prøyssiske styrker var undertallige, var de godt organisert, vel utrustet og trent. Den franske filosofen Voltaire beskrev det slik at Preussen var en armé med en stat, og ikke en stat med en armé.

Da Fredrik II krysset grensen til Sachsen med sine prøyssere var verken den sachiske eller den østerrikske hæren forberedt. I slaget ved Lobositz hindret Fredrik en isolert saksisk armé fra å få hjelp fra en østerriksk armé under general von Browne. Sakserne lyktes i å forsinke prøysserne, slik at slaget ikke var en ren seier for Fredrik II.

Våren 1757 tok Fredrik igjen initiativet ved å marsjere mot Praha. Etter slaget ved Praha beleiret prøysserne byen, men måtte gi opp dette etter å ha lidd sitt første nederlag i slaget ved Kolin.

Østerrikerne var nå klare til å angripe prøyssiske områder og en fransk armé under Soubise nærmet seg fra vest. Prøysserne derved i en presset situasjon. Fredrik lyktes med å slå den franske i slaget ved Rossbach og den østerrikske hæren i slaget ved Leuthen. Ved å møte fienden i to separate slag, unngikk han å møte en sterkt overtallig hær samlet. Fredriks raske forflytting og å slå fiendens styrker stykkevis ble av Napoleon senere kalte «et mesterverk av manøvrering og pågangsmot». Dermed hadde Fredrik II igjen vist seg som en av Europas fremste hærførere.

### Krigslykken snur for prøysserne

Nasjonale grenser i Europa i årene 1748 til 1766
Våren 1758 invaderte Fredrik Østerrike, men lyktes ikke i å vinne noen større seier. I vest lyktes hans styrker bedre, da de slo franskmennene i både slaget ved Rheinberg og slaget ved Krefeld. I øst sto slaget ved Zorndorf i Preussen, der Fredriks 35 000 soldater kjempet mot 43 000 russere under grev Femor. Slaget endte uten noen klar seier. 25. september 1758 sto slaget ved Tornow, som heller ikke ble klart avgjort, da en svensk hær slo tilbake seks prøyssiske angrep. 14. oktober samme år overrasket østerrikerne den prøyssiske hovedstyrken i slaget ved Hochkirch. Fredrik mistet store deler av sitt artilleri, men klarte å trekke seg tilbake på en ordnet måte.

I 1759 fulgte flere alvorlige nederlag for prøysserne. I slaget ved Kay, også kalt slaget ved Paltzig, slo grev Saltikov med 70 000 russiske soldater 26 000 prøyssere under general Carl Heinrich von Wedel. Hannovers styrker slo 60 000 franskmenn i slaget ved Minden, men Fredrik mistet allikevel halvparten av sin hær i slaget ved Kunersdorf. I slaget ved Maxen lyktes den østerrikske generalen Daun å tvinge et prøyssisk korps med 13 000 mann til å overgi seg.

1760 ble nok et dårlig år for Preussen, men ikke helt katastrofalt. Den prøyssiske generalen Fouque ble slått i slaget ved Landshut. Franskmennene tok Marburg, mens svenskene tok deler av Pommern. Hannover seiret over Frankrike i slaget ved Marburg, mens østerrikerne tok Glatz i Schlesien. I slaget ved Liegnitz seiret Fredrik, selv om hans styrker var underlegne i forholdet tre til en. Russerne under general Totleben og østerrikerne under general Peter Lacy tok kontroll over Berlin i en kort periode. Mot slutten av året seiret Fredrik i slaget ved Torgau.

### Slutten av krigen

I 1761 kom Spania inn i krigen, da landet erklærte krig mot Storbritannia den 4. januar. I slaget ved Villinghausen slo Ferdinand av Braunschweig en fransk styrke på 92 000 mann. Russerne tok et større område i Pommern, mens østerrikerne tok Świdnica.

På dette tidspunktet truet Storbritannia med å trekke tilbake sine subsidier til Preussen. Ettersom den prøyssiske styrken hadde minsket til 60 000 mann var det klart at slutten nærmet seg. Men 5. januar 1762 døde tsarinaen, og den prøyssiskvennlige Peter III kom til makten. Han tilbød straks en fredsavtale som tok Russland ut av striden.

Den siste store trefningen var slaget ved Freiberg den 29. oktober 1762, mellom Preussen og
Østerrike.

## Norske nøytralitetsvakter

De danske kongene ønsket å bli kvitt fyrstehuset Slesvig-Holsten-Gottorp som ofte stilte seg på svensk side under svenskekrigene. Først i 1721, etter store nordiske krig, lyktes dette, da gottorperne måtte avstå de slesvigske delene av hertugdømmet til Danmark-Norge. Av frykt for deres antatte ønske om hevn for tapet, og prøyssisk eller russisk innblanding, stilte Danmark-Norge under syvårskrigen en militærstyrke – med nærmere 20 000 utskrevne norske soldater – som nøytralitetsvakter i de danske områdene Oldenburg og Delmenhorst vest for Bremen. Tsar Peter sendte en russisk styrke på 40 000 mann til Pommern for å avverge et mulig dansk angrep. Men før det overhodet kom til forhandlinger, ble tsar Peter avsatt av sin ektefelle, Katarina den store, i et statskupp i 1762. Hun hadde ingen interesse av Slesvig-Holsten, og i 1773 oppga gottorperne kravet på Slesvig og avstod også sin del av Holsten, mot at Oldenburg og Delmenhorst ble russisk. Romanov-dynastiet som satt med makten i Russland til 1917, giftet seg med gottorpere, og kalles derfor også «Holsten-Gottorp-Romanov».

Bergens forsvarsforening tok i 1962 opp spørsmålet om en minneplate for de utkommanderte til Holsten 1758-63, og en markering i juni 1963: «I den utgitte beretning om den norske deltagelse i den preussiske syvårskrig har forfatteren, major Kiærland, meget sterkt gått inn for at den norske deltagelse i vaktholdet av Danmarks sørgrense som «et blodig 200-årsminne uten kamphandlinger»...de betydelige ofre ydet, og de lidelser nordmennene måtte utstå, burde berettige til en takk fra dansk side. Til tross for tydelige indikasjoner i presse og kringkasting har verken danske myndigheter, organisasjoner eller enkeltpersoner reagert.» Finansrådmannen i Bergen svarte at det ikke kunne anbefales at kommunen påtok seg en slik markering.

## Kampene i koloniene

Britiske styrker var under krigen involvert i kamper i India, Nord-Amerika, Europa, Karibia, Filippinene og langs kysten av Afrika. Britene tok store områder i denne perioden, på Frankrikes bekostning. Robert Clive drev ut franskmennene fra India, og general James Wolfe slo de franske styrkene under general Louis-Joseph de Montcalm i slaget ved Plains of Abraham, og tok dermed kontroll over Ny-Frankrike (Canada).

## Freden

Striden mellom Storbritannia og Frankrike endte med Paristraktaten, der flere områder byttet hender for å konsolidere koloniene. Frankrike fikk valget mellom å beholde Ny-Frankrike eller sine karibiske øyer. De valgte Karibia, for å sikre tilgangen til sukker. Dette passet britene godt, ettersom de allerede kontrollerte flere karibiske øyer selv og hadde god tilgang til sukker, samtidig som overleveringen av Ny-Frankrike ga dem kontroll over Nord-Amerika øst for Mississippi. Utfallet av krigen var følgelig et tap for Frankrike. Spania mistet Florida til britene, men fikk overdratt kontroll over New Orleans og Louisiana vest for Mississippi fra franskmennene.

Grensene i Europa ble stilt tilbake til situasjonen før krigen gjennom traktaten i Hubertusberg av februar 1763. Dermed ble Preussens kontroll over Schlesien bekreftet. Preussen hadde overlevd en krig med flere av sine naboer, som hver især var større. Dette betød at Preussens innflytelse økte voldsomt på bekostning av Det tysk-romerske rike. Dette regnes som noe av opptakten til dannelsen av det forente Tyskland.

Prøysserne hadde gjentatte ganger vært nær et fullstendig nederlag, og hadde alle fiendene invadert på samme tid er det tvilsomt om Fredrik kunne stått imot. Europas framtid ville da blitt drastisk forandret. Militært sett var høydepunktet i Fredriks krigføring ikke slagene, men de mange marsjene som han utførte på en utmerket måte. Hans mobilitet ble beundret av Napoléon Bonaparte, som forsøkte å benytte samme strategi i sine felttog.

## Referanser

## Kilder

* Hobson, Rolf, *Europeisk politisk historie 1750–1950*, Cappelen Damm Akademisk, Oslo 2015, ISBN 978-82-02-24316-6