# Folkemordkonvensjonen

| Folkemordkonvensjonen |
| --- |
|  |
| Virkeområde | Guernsey  |
| I kraft | 12. januar 1951  |
| Omhandler | folkemord  |

**Konvensjon om forhindring og avstraffelse av forbrytelsen folkemord** er en FN-konvensjon vedtatt av FNs generalforsamling i desember 1948, og som trådte i kraft i januar 1951. Alle signatarstater pålegges å forhindre og straffe folkemord i krig og fredstid. 153 stater har per 2025 undertegnet konvensjonen.

Konvensjonen ble vedtatt enstemmig av FNs generalforsamling 9. desember 1948, dagen etter ble Menneskerettighetserklæringen vedtatt. Folkemordskonvensjonen ble formulert på bakgrunn av nazismen og folkemord definert som forsøk på å utslette en folkegruppe på grunnlag av rasistisk eller religiøst hat. Folkemordskonvensjonen, til forskjell fra mennesekrettserklæringen, er en traktat som forplikter statene. Da konvensjonen ble vedtatt fantes det ikke en internasjonal straffedomstol og regimeskifte var i praksis derfor nødvendig for at folkemord skulle behandles av nasjonale domstoler. Tribunalene for Jugoslavia (1993) og Rwanda (1995) var de første prosessene hjemlet i konvensjonen, og tribunalene la universell jurisdiksjon til grunn begrunnet i sedvane.

Det viktigste rettsoppgjøret i Polen etter andre verdenskrig pågikk 1946-1948, før folkemordskonvensjonen. Dom mot Arthur Greiser, administrator for Reichsgau Wartheland, omfattet folkemord. Dette var første gang en nasjonal domstol la til grunn folkemord i en straffesak. Leirkommandantene Amon Göth og Rudolf Höß ble også dømt for folkemord ved polske domstoler. Disse dommene la vekt på massemord og tok samtidig med kulturell ødeleggelse av folkegrupper som grunnlag for dommen.

Rettssaken mot Adolf Eichmann (1961) ble ført i henhold til israelsk lov der folkemord var innarbeidet, og Israel la universell jurisdiksjon til grunn. Eichmann-saken skapte presedens blant annet for rettssak mot Augusto Pinochet som ble arrestert i 1998 til tross for amnesti-lover i Chile. Eichmann-saken var bakgrunn for rettsoppgjør i Kambodsja og Ekvatorial-Guinea. Prosessene i Ekvatorial-Guinea og Kambodsja hadde blant annet til hensikt å diskreditere det foregående regimet i landet for å styrke det nye. Pol Pot og Røde Khmer ble dømt for å ha iverksatt folkemord, men disse rettssakene ble internasjonalt oppfattet som skueprosesser. Francisco Macías Nguema, den avsatte diktatoren i Ekvatorial-Guinea, og seks av hans medhjelpere ble dømt og henrettet i september 1979.

Under den kalde krigen motarbeidet USA og Sovjetunionen internasjonal strafferett fordi de fryktet at det kunne føre til innblanding i indre anliggender. USA ratifiserte konvensjonen i 1988. USA, Sovjetunionen, Storbritannia, Frankrike, Canada og Sør-Afrika motarbeidet universelle, individuelle rettigheter som del av folkeretten og søkte å svekke folkemordskonvensjonen. Konvemsjon om forbrytelser mot menneskehetene ble blokkert til 1996.

## Definisjon

Konvensjonens artikkel 2 definerer folkemord som

> «en hvilken som helst av de følgende handlinger som er begått i den hensikt å ødelegge helt, eller delvis, en nasjonal, etnisk, rasemessig eller religiøs gruppe som sådan:
>
>
> a) å drepe medlemmer av gruppen;
> b) å forårsake alvorlig legemlig eller sjelelig skade på medlemmer av gruppen;
> c) bevisst å la gruppen utsettes for levevilkår som tar sikte på å bevirke dens fysiske ødeleggelse helt eller delvis;
> d) å påtvinge tiltak som tar sikte på å forhindre fødsler innen gruppen;
> e) med makt å overføre barn fra gruppen til en annen gruppe.»
>

Artikkel 3 definerer de forbrytelsene som kan straffes med grunnlag i konvensjonen, nemlig:

> «a) folkemord;
>
>
>
> b) sammensvergelse om å begå folkemord;
>
> c) direkte og offentlig oppfordring til å begå folkemord;
>
> d) forsøk på å begå folkemord;
>
> e) medvirkning til folkemord»
>
>
>

Konvensjonen hadde til hensikt å forby handlinger som de Det tredje riket utførte mot jødene under andre verdenskrig. I det første utkastet til konvensjonen inneholdt definisjonen av folkemord også politiske drap, men Sovjetunionen og noen andre land motsatte seg at handlinger mot grupper med en felles politisk oppfatning eller sosial status skulle innlemmes.

Folkemordskonvensjonens artikkel 2, som definerer folkemord, gjenspeiler de tiltakene ungtyrkerne satte i gang mot armenerne i 1915 og 1916, noe som ble kjent blant annet gjennom rettssaken mot Soghomon Tehlirjan i Berlin i 1921.

## Bruk

Statuttene for de internasjonale domstolene for Jugoslavia og for Rwanda inkluderte folkemordskonvensjonens definisjon og kunne domfelle for folkemord. I folkeretten er folkemord del av en større kategori av forbrytelser mot menneskeheten. På forespørsel fra regjeringen i Rwanda etablerte sikkerhetsrådet i november 1994 Det internasjonale tribunalet for Rwanda. Den internasjonale domstolen for Rwanda konkluderte med at folkemord er jevnbyrdig med forbrytelser mot menneskeheten og krigsforbrytelser i alvorlighetsgrad (engelsk: *of equal gravity*).

Første gang konvensjonen ble brukt som rettsgrunnlag var 2. september 1998, da det internasjonale rettstribunalet for Rwanda fant Jean-Paul Akayesu – tidligere borgermester i en småby i Rwanda – skyldig folkemord. To dager seinere ble Jean Kambanda som første statsminister tiltalt for folkemord på grunn av sin rolle under folkemordet i Rwanda.

Den første staten som ble tiltalt etter konvensjonen, var Serbia. Den internasjonale domstolen frikjente 26. februar 2007 Serbia for direkte deltakelse i folkemord under krigen i Bosnia, men slo samtidig fast at myndighetene i Beograd brøt internasjonal lov ved ikke å forhindre Srebrenica-massakren, og ved ikke å utlevere personer anklaga for folkemordet på bosniske muslimer til Det internasjonale krigsforbrytertribunalet for det tidligere Jugoslavia.

Domstolene fra Jugoslavia og Rwanda medvirket på 1990-tallet til å definere folkemord. Ankeretten for Jugoslavia nevnte Lemkins poeng om å beskytte nasjonalt og kulturelt mangfold, men la til grunn konvensjonens avgrensing til fysisk og biologisk ødeleggelse av folkegruppen - det vil si massedrap som nødvendig betingelse for å kategorisere noe som folkemord. Handlinger som har til hensikt å skape massedød, for eksempel utsulting, vil også regnes som folkemord. Dette samsvarte med dommen som fant Eichmann skyldig i folkemord ved at organiserte transport til utryddelsesleirene. Massedrap som ikke gjennomføres med sikte på å utslette en folkegruppe er etter dette ikke folkemord. Jugoslavia-tribunalets definisjon skiller seg fra definisjoner som legger til grunn angrep på individer fordi de er medlemmer av en folkegruppe. Jugoslavia-tribunalet innsnevret folkemordsbegrepet og utvidet forbrytelser mot menneskehten.

Rwanda-tribunalet la til grunn at voldtekt er en form for tortur og en forbrytelse mot menneskeheten. Samtidig la tribunalet til grunn at voldtekt og annen seksuell vold var folkemord, ikke bare en krigsforbrytelse, dersom det hadde til hensikt å ødelegge folkegruppen. Rwanda-tribunalet la til grunn at hensikt eller mål om å ødelegge folkegruppen var bevist dersom gjerningspersonene forsto konsekvensene av sine handlinger. Hatprat og propaganda som har til hensikt å oppildne til å ødelegge en folkegruppe, kan ifølge tribunalet være folkemord. Rwanda-tribunalet bidra til å etablere folkemord som den mest alvorlig forbrytelsen under folkeretten.

Spanske myndigheter tiltalte i 1999 98 argentinske offiserer for folkemord under militærdiktaturet. En argentinsk domstol dømte en tjenestemann fra diktaturet (1976-1983) for folkemord og forbrytelse mot menneskeheten; domstolen la ikke til grunn til at folkemord var avgrenset til etniske grupper og la i stedet til grunn at en politisk gruppering (i dette tilfellet venstreorienterte) var beskyttet på samme mpte.

### Bevisbyrde og kriterier

For å kvalifisere til folkemord må handlingene være begått mot en folkegruppe som sådan og det er ikke tilstrekkelig at handlingene rammer mange personer tilfeldig. Handlingene må være ledd i et mål eller forsett om å ødelegge folkegruppen helt eller i vesentlig grad. Når enkeltpersoner blir utsatt for overgrep under folkemord er det dermed som medlemmer av en folkegruppe. Jugoslavia-tribunalet la til grunn at det ikke er tilstrekkelig å bevise forfølgelse av personer tilhørende en folkegruppe eller bevise drap i stort omfang, det må også bevises målet eller planen var å ødelegge folkegruppen.

Rwanda-tribunalet hadde problemer med å anvende konvensjonens begreper som rase, nasjonalitet, etnisitet og religion: Hutuer og tutsier snakker samme språk, har felles opphav, og har samme skikker og tradisjoner - skille var innført av kolonimaktene. Tribunalet løste dette ved å legge til grunn at gruppetilhørighet ikke kunne avgjøres objektivt, men at det fantes en forestilling hos gjerningspersonene at ofrene tilhørte en distinkt folkegruppe. Røde Khmer forestilte seg at de kunne rense Kambodsja for imperialistisk, borgerlig og utenlandsk innflytelse - massemordet, som hovedsakelig hadde khmerer som offer, kvalifiserte derfor ikke til folkemord i form av konflikt mellom etniske grupper. Lemkin selv anså hele verden som et samfunn og at folkemord skjedde når grenser ble trukket mellom folk som så forsøkte å ødelegge hverandre.

Betegnelsen folkemord forutsetter i praksis at overgripernes toppledere hadde som mål å ødelegge folkegruppen. Underordnete kan gjøre seg skyldige i folkemord dersom de var klar over sammenheng mellom egne handlinger og planen om å ødelegge folkegruppen. Dette innebærer en stor bevisbyrde. Det er ikke krav om at målsettingen om å ødelegge folkegruppen oppnås; det er tilstrekkelig at noen handlinger med dette målet utføres. Folkemord er ofte vanskelig å bevise fordi det er strengt kriterium om intensjon de som står bak sjelden etterlater seg bevis (for eksempel dokumenter) som viser en slik intensjon.

Lemkin mente at den enkelte person som medvirket til et folkemord kunne ha forskjellige motiver. Istedet for motiver burde loven legge hensikt eller mål (engelsk: *intent*) til grunn. Folkerettseksperten William Schabas har til forskjell argumentert med at det er nær forbindelse mellom hensikt og motiver basert på rasistisk, nasjonalt eller religiøst hat.

### Tribunaler for Rwanda og Jugoslavia i 1990-årene

Domstolene fra Jugoslavia og Rwanda medvirket på 1990-tallet til å definere folkemord. Ankeretten for Jugoslavia nevnte Lemkins poeng om å beskytte nasjonalt og kulturelt mangfold, men la til grunn konvensjonens avgrensing til fysisk og biologisk ødeleggelse av folkegruppen - det vil si massedrap som nødvendig betingelse for å kategorisere noe som folkemord. Handlinger som har til hensikt å skape massedød, for eksempel utsulting, vil også regnes som folkemord. Dette samsvarte med dommen som fant Eichmann skyldig i folkemord ved at organiserte transport til utryddelsesleirene. Massedrap som ikke gjennomføres med sikte på å utslette en folkegruppe er etter dette ikke folkemord. Jugoslavia-tribunalets definisjon skiller seg fra definisjoner som legger til grunn angrep på individer fordi de er medlemmer av en folkegruppe.

Jugoslavia-tribunalet la til grunn at det ikke er tilstrekkelig å bevise forfølgelse av personer tilhørende en folkegruppe eller bevise drap i stort omfang, det må også bevises målet eller planen var å ødelegge folkegruppen. Lemkin la på sin side til grunn at målet eller intensjonen fremgår av handlingen, som en type forsett, *dolus eventualis*, "eventualitetsforsett", ikke nødvendigvis som en plan overveid på forhånd.

## Tilblivelse

### Bakgrunn

Lemkin hadde i 1933 lagt frem et forslag til Folkeforbundet med internasjonalt forbud mot forbrytelser han kalte «barbari» og «vandalisme». Barbari og vandalisme forente og innarbeidet Lemkin senere i begrepet folkemord. Lemkin foreslo i 1933 forbud mot angrep på individer i den hensikt å ødelegge gruppen som individet tilhører. Lemkin fremholdt at folkeretten var svært mangelfull på dette punktet. I 1943 introduserte Lemkin begrepet folkemord eller *genocid* i boken *Axis Rule in Occupied Europe*. Boken dokumenterte aksemaktenes (i hovedsak Tysklands) politikk i 19 okkuperte land.

#### Rettsoppgjøret i Nürnberg

Under krigen pågikk drøftinger om rettsoppgjør etter krigen. Blant andre Sheldon Glueck, Ernst Joseph Cohn (1904–1976) og George A. Finch (1884-1957) mente at straffeforfølging av personer ansvarlige for angrepskrig var upraktisk og ville være en avsporing fra det mye klarere straffeansvar for krigsforbrytelser begått under krigen. Blant andre Hans Kelsen fremholdt at angrepskrig var en forbrytelse under folkeretten og at de ansvarlige derfor burde straffes. Juristene drøftet også spørsmål om jurisdiksjon, *superior order* og hvorvidt flybombing av byer var legitimt. United Nations War Crimes Commission (UNWCC) ble etablert i 1943 og det var bred enighet om rettsoppgjør for krigsforbrytelser. Churchill og Henry Morgenthau gikk inn for summarisk henrettelse av ledende tyske forbrytere, mens Henry Stimson og det akademiske miljøet gikk inn for full rettssak ved en internasjonal domstol. Lemkin deltok ikke i denne debatten før i 1945 etter at beslutningen om rettsoppgjør var tatt; han mente at Hitler og den tyske toppledelsen var vanlige forbrytere som kunne stilles for allierte militærdomstoler.

Lemkins folkemordsbegrep påvirket tiltaledokumentet ved hovedprosessen i Nürnberg. Aktor Robert Jacksons tiltaledokumentet omtalte krigsforbrytelser blant annet «deliberate and systematic genocide, viz., the extermination of racial and national groups». Folkemord var ikke et eget punkt i tiltalen som i stedet omtalte forbrytelse mot menneskeheten som dekke mord, tortur og andre overgrep. Nürnbergprosessen kodifiserte ikke folkemord ved å definere det i dommen. Ingen av de over 200 ledende nazistene ble i Nürnberg eksplisitt tiltalt for folkemord. I seks av de tolv etterfølgende Nürnbergprosessene var folkemord et tema. I sak 9 Einsatzgruppenprosessen og i sak 11 *Rasse und Siedlungshauptamt*-prosessen ble Lemkins begrep eksplisitt anvendt. Juristene i Nürnberg hadde en klar forestilling om at *folkemord* innebar «rasemord» og utryddelse. Disse prosessene pågikk samtidig i 1947-1948 før folkemord var anerkjent som en internasjonal forbrytelse. Mens rettsprosessene pågikk arbeidet FN med utkast til Folkemordkonvensjonen. I saken mot Oswald Pohl og i Einsatzgruppen-prosessen forsøkte dommer Michael Musmanno å utvikle og konkretisere begrepet folkemord og skrev blant annet at «folkemord er den vitenskapelige utryddelsen av en rase».

#### Rettsoppgjør i Polen

Det viktigste rettsoppgjøret i Polen skjedde ved det øverste nasjonale tribunalet (polsk: *Najwyższy Trybunał Narodowy*) 1946-1948 med Emil Rappaport, Lemkins tidligere mentor, som en av dommerne. Tribunalets dom for Arthur Greiser, administrator for Reichsgau Wartheland, omfattet folkemord. Dette var første gang en nasjonal domstol la til grunn folkemord i en straffesak. Greiser ble henrettet offentlig. Leirkommandantene Amon Göth og Rudolf Höß ble også dømt for folkemord ved polske domstoler; de ble dømt til døden og henrettet. Disse dommene la vekt på massemord og tok samtidig med kulturell ødeleggelse av folkegrupper som grunnlag for dommen.

### Forarbeid

FNs generalforsamling vedtok 11. desember 1946 enstemmig en resolusjon som fordømte folkemord og som innledet arbeidet med å utarbeide traktat om forbud mot folkemord. Resolusjon kom på bakgrunn av Nürnbergprosessen som ble avsluttet 2 måneder tidligere. FNs generalsekretær, Trygve Lie, ga deretter en komite bestående av Raphael Lemkin, Vespasian Pella og Henri Donnedieu de Vabres i oppdrag å lage et første utkast til folkemordkonvensjon. Pella var en rumensk ekspert på folkerett og viktig kilde til Lemkins ideer. Donnedieu de Vabres var en fremstående fransk ekspert på internasjonal strafferett og hadde vært hoveddommer i Nürnbergprosessen.

Den kanadiske folkerettsprofessoren William Schabas (født 1950), i 2017.
I 1946 arbeidet Lemkin intenst til støtte for en folkemordskonvensjon, blant annet med flere artikler i juridiske tidsskrifter i flere land. Han reiste til Paris, Cambridge og New York. Han var til stede ved FNs generalforsamling ved det midlertidige hovedkvarteret i Lake Success, Long Island, New York og ba om at FN definerte folkemord som en forbrytelse under folkeretten. I Lake Success ble han kjent med Gunnar Myrdal. I 1946 hadde Lemkin arbeidet for å samlet til støtte for en folkemordskonvensjon. I Paris var han tilstede ved fredsforhandlingene i 1946 der han fåfengt forsøkte få inn en betingelse om at aksemaktene skulle inkludere folkemord i sine straffelover. Lemkins initiativ kom for sent og folkemord ble ikke inkludert. Traktaten omfattet straffeforfølgelse av forbrytelser mot menneskeheten. Lemkin argumentere i mai 1946 overfor generalsekretær Trygve Lie om at Nürnberg-dommen innebar en rett for folkegrupper til å eksistere og rett for andre stater til å intervenere for å beskytte forfulgte minoriteter. Lemkin drev lobbyvirksomhet overfor Tsjekkoslovakias utenriksminister Jan Masaryk og den sovjetiske utenriksministeren Andrej Vysjinskij. I forbindelse med FNs generalforsamling i 1946 oppfordret Lemkin Jan Masaryk til å støtte en folkemordskonvensjon til ære for hans far president Masaryk. Lemkin registrerte at delegater fra Afrika var særlig mottakelige for hans ideer. Lemkin overbeviste Adlai Stevenson om betydningen av forbud mot folkemord.

Noen av delegatene til FNs generalforsamling foreslo «utryddelse» (engelsk: *extermination*) som alternativ til «folkemord». Den fremstående juristen Abdel Monim Bey Riad (død 1947), medlem av Saudi-Arabias delegasjon, frarådet dette fordi «utryddelse» ikke er spesifikt om mennesker (brukes også om dyr og insekter) og at uttrykket kunne fungere begrensende ved at det antydet at alle medlemmer av gruppene måtte drepes for at begrepet skulle være relevant. Frede Castberg, jussprofessor og medlem av den norske delegasjonen, lovet at Norge ville støtte at folkemord kom på generalforsamlingens dagsorden i 1946. Castberg anbefalte Lemkin å søke støtte fra en koalisjon av mindre stater fordi små land baserer seg mer på folkeretten enn det stormaktene gjør. Castberg påpekte for Lemkin at det primært var politikerne i Oslo som måtte påvirkes, ikke delegatene som arbeidet etter mandat fra politikerne. Hartley Shawcross, som hadde brukt begrep da han ledet det britiske aktoratet i Nürnberg, og den britiske delegasjonen motarbeidet i 1946 konvensjonen etter instruks fra regjeringen i London.

Lemkin var tilstede som privatperson ved generalforsamlingen i 1946, men fikk hjelp av sekretariatet til blant annet å lage kopier. Konvensjonen fikk støtte fra små land i Latin-Amerika først Ricardo J. Alfaro i Panamas delegasjon og deretter Cubas delegasjon hvorpå flere land i regionen sluttet seg til. De latinamerikanske landene utgjorde omkring 20 av FNs 51 medlemmer på den tiden. Lemkin mente at det deretter var vesentlig å overbevise den indiske delegasjonen slik at flere asiatiske land ville følge etter. I sin lobbyvirksomhet tok han kontakt med Margery Corbett Ashby (som han kjente fra Folkeforbundet) og Vijaya Lakshmi Pandit som ledet den indiske delegasjonen.

William Schabas, kanadisk professor i folkerett, fremholdt at utkastene til konvensjon forsøkte å unngå å beskytte grupper definert etter tilfeldige kriterier for eksempel politiske grupper eller funksjonshemmede. Formuleringen «nasjonal, etnisk, rasemessig eller religiøs gruppe» ble ifølge Schabas valgt med vilje og tilsvarer det som senere kalles etnisitet. Den amerikanske antropologen Alexander Laban Hinton har fremholdt at definisjonen i konvensjonen skaper inntrykk av at rase og og folkegruppe er faste, uforanderlige kategorier når de faktisk er sosialt konstruert.

Lemkin drev utstrakt lobbyvirksomhet for å få vedtatt en folkemordskonvensjon. Han skrev til personlig til alle FN-utsendinger og utenriksministre, og sørget for at disse også fikk henvendelser fra interessegrupper i hjemlandet. Pearl S. Buck, Aldous Huxley, Bertrand Russell og Gabriela Mistral publiserte i november 1947 en appell i *New York Times*.

Lemkin var ikke delegat ved FNs arbeid ved konvensjonen. Lemkin var opptatt av at folkemordkonvensjonen ikke skulle være forbud mot «Hitler», men burde formuleres universelt for å hindre folkemord uansett hvordan det ville arte seg i fremtiden. Delegatene som støttet Lemkins brede definisjon måtte inngå kompromisser med delegatene fra stormaktene. Stormaktene ville definere folkemord slik at deres egen politikk ikke ble rammet. På slutten av 1940-tallet var ikke holocaust etablert som begrep eller det var ikke spesiell bevissthet om temaet; delegatene til FNs møter snakket om tyske forbrytelser mot sivile og ikke om nazistenes forsøk på å utrydde jødene.

FNs generalforsamling vedtok 11. desember 1946 enstemmig en resolusjon som fordømte folkemord og som innledet arbeidet med å utarbeide traktat om forbud mot folkemord. Resolusjon kom på bakgrunn av Nürnbergprosessen som ble avsluttet 2 måneder tidligere.

#### Utkast til konvensjon

FNs generalsekretær, Trygve Lie, ga etter vedtak i FNs generalforsamling 11. desember 1946 en komite bestående av Lemkin, Vespasian Pella og Henri Donnedieu de Vabres, som var gamle venner, i oppdrag å lage et første utkast til folkemordkonvensjon. Komiteen fikk i oppdrag å definere folkemord på en måte som ikke overlappet med forbrytelser mot menneskeheten. Det britiske utenriksdepartementet var mot konvensjonen og USA var mot Lemkins forslag om å forby hatprat og andre handlinger som kunne være forberedelser til folkemord. Tanken om en internasjonal domstol møtte motstand fordi det ville være i strid med statenes suvernitet. Frankrike ville at folkemord bare skulle regnes som en internasjonal forbrytelse noe som kunne unndra Frankrike straffeforfølgelse for overgrep i koloniene som Frankrike anså som fransk territorium. Pella og de Vabres syntes at Lemkin la for mye vekt på det kulturelle aspektet. De tre ble enige om et utkast i 34 paragrafer i juni 1947. Utkastet inkluderte forbud mot hatprat og propaganda som kunne legitimere folkemord og foreslo en internasjonal straffedomstol.

#### Arbeid med utkast og lobbyvirksomhet

Lemkin drev utstrakt og intens lobbyvirksomhet for å få vedtatt en folkemordskonvensjon. Han arbeidet med å opprettholde støtten fra mindre stater og mobiliserte journalister, aktivister, politikere og frivillige organisasjoner til å påvirke stormaktene. Jødiske organisasjoner og den internasjonale kvinnebevegelsen var blant hans viktigste støttespillere. Han skrev til personlig til alle FN-utsendinger og utenriksministrene, og sørget for at disse også fikk henvendelser fra interessegrupper i hjemlandet. Lemkin fikk hjelp av blant andre ledende intellektuelle som Pearl S. Buck, Aldous Huxley, Bertrand Russell og Gabriela Mistral som i november 1947 publiserte en appell i *New York Times*. Buck var en av de meste fremstående talspersonene for konvensjonen. I 1948 reiste han til Geneve der en komite arbeidet med en endelig tekst til folkemordskonvensjonen. Paal Berg, Édouard Herriot og Leon Blum støttet Lemkin.

James Rosenberg i National Conference for Community and Justice, en amerikansk menneskerettsorganisasjon, støttet arbeidet for en folkemordkonvensjon blant annet i form av US Committee for the UN Genocide Convention. Rosenberg, Lemkin og Buck sendte hundrevis av brev til politikere, journalister, kunstnere og ledere for frivillige organisasjoner med appell om å støtte en folkemordkonvensjon.

Generalforsamling vedtok i november 1947 resolusjon 180(II) med krav om arbeidet med konvensjonen måtte fortsette med sikte på vedtak i generalforsamlingen i Paris i 1948. Våren 1948 var en ny komite i arbeid med utkastet. Lemkin begynte å arbeid ved Yale som etablerte et eget fond for forskning på folkemord der Lemkin fikk sekretærhjelp og forskningsassistenter. Lemkin arbeidet med to verk, en innføring i studiet av folkemord og et trebinds verk om folkemordenes historie. I august reiste Lemkin til Geneve der en komite arbeidet med en endelig tekst til folkemordskonvensjonen. Mistral bearbeidet politikere og andre ledere i Latin-Amerika. Storbritannia og USA var vanskeligst å overbevise; det britiske utenriksdepartementet drev en periode kampanje mot konvensjoen. Hartley Shawcross mente Storbritannia burde støtte konvensjonen for at de skulle ha mulighet til å forme konvensjonen etter eget behov; samtidig hevdet Shawcross at krig var den eneste praktiske måten å hindre folkemord. John Foster Dulles fikk Eleanor Roosevelt til å støtte konvensjonen.

Statene ønsket helst en konvensjon som kunne brukes mot deres internasjonale motstandere og ikke mot dem selv: USA ønsket å fjerne kulturelt folkemord fra konvensjonen (fordi det kunne berøre behandlingen av svarte og innfødte i USA) og samtidig inkludere forfølgelse av politiske motstandere, mens Sovjetunionen hadde motsatt standpunkt. Sverige var mot å inkludere kulturelt folkemord fordi det kunne ramme landets behandling av samene. Pakistan ville beholde kulturelt folkemord som ville berøre Indias behandling av muslimer, mens India ville fjerne dette punktet. Brasil argumenterte med staten hadde legitim rett til å tilstrebe en viss kulturell homogenitet på sitt territorium.

FNs generalforsamling innledet sin tredje sesjon i september 1948 og det hadde da kommet inn støtteerklæring fra 166 organisasjoner i 28 land; flere støtteerklæringer kom utover høsten fra organisasjoner og enkeltpersoner som Sigrid Undset. I oktober 1948 begynte Lemkin å argumentere for å ta politiske grupper ut av konvensjonen, blant annet fordi det var vanskelig å definere og avgrense politiske grupper, og han begynte da å forlate sine tidligere standpunkt fremlagt på 1930-tallet og i boken *Axis Rule*. I tilfellet Holodomor er det uklart om Stalin sultet ut bøndene fordi de var politiske motstandere, fordi de var bønder eller fordi de var ukrainere. Ved forarbeidet i 1948 ble snakk om å innarbeide folkemord i menneskerettene: Lemkin støttet menneskerettserklæringen, men mente at folkemord ikke burde underordnes en generelle menneskerettserklæring. En konvensjon er en mellomstatlig traktat og mer forpliktende enn en erklæring.

#### Internasjonal domstol og universell jursidiksjon

Lemkin ville ha en bestemmelse om internasjonal domstol og universell jurisdiksjon. Det endelige utkastet var en seier for Lemkin ved at det inkluderte en paragraf om rettsoppgjør ved domstol i det landet der forbrytelsen ble begått eller ved en internasjonal domstol. Dette la grunnlaget for en tribunalet for Rwanda (1994) og Jugoslavia (1993) og den permanente internasjonale straffedomstolen (2002). Frankrike og flere europeiske land argumenterte med at universell jurisdiksjon ville være praktisk vanskelig fordi en annen stats arrestasjon av mistenkte kunne bli oppfattet som krigshandling. Israel skrev på sin side universell jursidiksjon inn i egne lover og rettsforfulgte blant annet Adolf Eichmann. Belgia og Spania fulgte Israels eksempel og arresterte personer fra Chile, Argentina og Guatemala mistenkt for folkemord. Augusto Pinochet ble arrestert i Storbritannia i 1998 tross amnesti i Chile. Forslaget om universell jurisdiksjon gikk opprinnelig ikke gjennom og konvensjonen gjaldt bare folkemord på eget territorium. I 1990-årene utvidet flere europeisk land sin strafferett til å gjelde folkemord uansett hvor i verden det hadde skjedd. Lemkin gikk også inn for å etablere en internasjonal straffedomstol og en slik straffedomstol ble etablert i Haag i 2002 basert på traktat av 1998.

#### Kulturaspektet

De første utkastene til konvensjon inkluderte ødeleggelse av folkegruppens kultur i form av språk, religion, litteratur, kunst og monumenter. Ved forarbeidet til vedtak var det vesentlig uenighet om politiske grupper skulle beskyttes, om det skulle opprettes en permanent internasjonal domstol og om ødeleggelse av kultur skulle dekkes. Drøftingene var påvirket av den tiltagende kalde krigen og av tvil om ødeleggelse av kultur kunne sidestilles fysisk utslettelse av folkegrupper. For eksempel den danske utsendingen fremholdt at det ga lite mening og var ute av proporsjoner å sidestille ødeleggelse av biblioteker med massemord i gasskammer. Drøftinger av utkast landet på konsensus om en svak form for beskyttelse av kultur ved å forby bortføring av barn for å indoktrinere dem i en annen folkegruppes kultur. Det kulturelle aspektet ved folkemord ble ikke tatt inn i FNs Folkemordskonvensjon.

### Vedtak i 1948

En måned etter Nürnberg-dommen stadfestet FNs generalforsamling at Nürnberg-charteret, dommen i Nürnbergprosessen og forbrytelser mot menneskeheten inngår i folkeretten. Konvensjonen ble vedtatt enstemmig av FNs generalforsamling 9. desember 1948, dagen etter ble Menneskerettighetserklæringen vedtatt. Folkemordskonvensjonen, til forskjell fra mennesekrettserklæringen, er en traktat som forplikter statene. Konvensjonen innebærer at gjerningspersonenes hensikt (engelsk: *intent*) må bevises.

Folkemord defineres i FNs konvensjon av 9. desember 1948 om forhindring og avstraffelse av forbrytelsen folkemord (folkemordkonvensjonen) som «en hvilken som helst av de følgende handlinger som er begått i den hensikt å ødelegge helt, eller delvis, en nasjonal, etnisk, rasemessig eller religiøs gruppe som sådan:

1. å drepe medlemmer av gruppen;
2. å forårsake alvorlig legemlig eller sjelelig skade på medlemmer av gruppen;
3. bevisst å la gruppen utsettes for levevilkår som tar sikte på å bevirke dens fysiske ødeleggelse helt eller delvis;
4. å påtvinge tiltak som tar sikte på å forhindre fødsler innen gruppen;
5. med makt å overføre barn fra gruppen til en annen gruppe.»

Uttrykket «ødelegge helt eller delvis» (*in whole or in part*) sikter til hensikten med handlingene, ikke om dette oppnås. Det er ikke nødvendig at målet om å ødelegge gruppen for at handlingene skal regnes som folkemord. «Delvis» (*in part*) kan bety vesentlige (engelsk: *substantial*) deler av folkegruppen, USA har lagt denne betydningen til grunn i sin forståelse av bestemmelsene.(Betegnelsen «delvis» kan sikte til den delen av folkegruppen som holder til innenfor et bestemt geografisk område slik tilfellet var da det osmanske regimet gikk løs på etniske armenere innenfor egne grenser (ikke etniske armenere på andre territorier). Konvensjonen var resultat av forhandlinger der Sovjetunionen fikk gjennomslag for at politisk motiverte massedrap ikke skulle inkluderes. Lemkins vekt på kulturaspektet ved folkemord ble ikke innarbeidet i den vedtatte konvensjonen. Konvensjonen innebærer at gjerningspersonenes hensikt (engelsk: *intent*) må bevises og folkemord etter konvensjonen omhandler i praksis rasistisk motivert massemord.

### Ratifisering i USA

William L. Patterson (1891-1980), kommunist og borgerrettsforkjemper.
President Harry Truman var en de første statslederne som signerte konvensjonen og sendte den videre til senatet for godkjenning. I senatet var det til dels sterk motstand blant annet på grunn av generell isolasjonisme i USA på den tiden og det var en viss motstand mot å inngå internasjonale avtaler som gikk over føderal eller delstatlig lovgivning. Motstandere av ratifisering fremholdt at konvensjonen kunne brukes av USAs fiender til å undergrave landets suverenitet.. Fordi det ikke fantes en internasjonal domstol måtte USA straffeforfølge egne tjenestemenn, noe president Truman trodde aldri ville skje og sendte konvensjonen til Senatet for ratifisering. Lemkin drev med lite resultat energisk lobbyvirksomhet overfor senatet; han allierte seg blant annet med amerikanere av polsk, litauisk og ukrainsk bakgrunn. Lemkin argumenterte, på bakgrunn av den rådende McCarthyismen, med at konvensjonen kunne brukes mot Sovjetunionen, men ikke mot amerikanske myndigheters undertrykkelse av sin svarte befolkning og han havnet da i disputt med borgerrettsaktivister som hadde begynt å bruke "folkemord" om svartes situasjon i USA..

Rasisme spilte trolig en rolle ved at enkelte senatorer fryktet at tilhengere av segregering kunne bli berørt av konvensjonens brede definisjon av folkemord. Den amerikanske advokatforeningen argumenterte blant annet med at paragraf 2 i konvensjonen kunne brukes mot enhver anklaget for lynsjing av svarte. Senator John Bricker foreslo i 1953 å fjerne presidentens fullmakt til å inngå internasjonale traktater på bakgrunn av motstanden mot konvensjonen. President Eisenhower trakk tilbake støtten til konvensjonen på grunn av sterk motstand i eget parti. I senatet ble det advart mot å akseptere en konvensjon fremmet av en utenlandsk propagandist (Lemkin) med dårlig engelsk og som jøde ikke burde være den som drev propaganda.

Civil Rights Congress, en en kommunistisk borgerrettsorganisasjon, anklaget i 1951 USA for folkemord på den svarte befolkningen med 10.000 dokumenterte drap 1945-1951. Paul Robeson leverte anklagen til FNs kontor i New York og William L. Patterson til kontoret i Paris.

USA ratifiserte konvensjonen i 1988.

## Fotnoter

## Referanser

## Litteratur

* Irvin-Erickson, Douglas (2017). *Raphael Lemkin and the Concept of Genocide*. University of Pennsylvania Press. ISBN 978-0-8122-4864-7.  (basert delvis på doktoravhandlingen *The Life and Works of Raphael Lemkin. A Political History of Genocide in Theory and Law* ved State University of New Jersey, 2014)

## Eksterne lenker

* (en) Konvensjonsteksten