# Achille Baraguey d’Hilliers

| Achille Baraguey d’Hilliers |
| --- |
|  |
| Født | 6. sep. 1795 tidligere 1. arrondissement i Paris |
| Død | 6. juni 1878   (82 år) Amélie-les-Bains-Palalda |
| Beskjeftigelse | Politiker, diplomat, offiser, militært personell  |
| Embete | * Parlamentsmedlem i Frankrike
* Frankrikes ambassadør til Det Ottomanske rike (1853–1855)
* Second Empire senator
* militærguvernør i Paris
 |
| Utdannet ved | Prytanée national militaire |
| Far | Louis Baraguey d'Hilliers |
| Søsken | Élisabeth Daniels (halvsøster på mors side) |
| Nasjonalitet | Frankrike |
| Gravlagt | caveau des gouverneurs |
| Utmerkelser | Marskalk av Frankrike Storkors av Æreslegionen Sankt Helena-medaljen |
|

---

Achille Baraguey d’Hilliers på Commons |

**Achille Baraguey d'Hilliers** (født 6. september 1795 i Paris, død 6. juni 1878 i Amélie-les-Bains) var en fransk greve og militær. Han ble offiser i kavaleriet i 1812, oberst i 1830, divisjonsgeneral i 1843 og marskalk av Frankrike i 1854.

## Liv og virke

### Bakgrunn

Achille Baraguey d'Hilliers var sønn av napoleonskrigsgeneralen Louis Baraguey d'Hilliers (1764–1813), som ble kjent for sine slagmarksstrategier som i lange tider ble pensum ved offisersskolene[*trenger referanse*].

### Karriere

Baraguey d’Hilliers deltok i ung alder i felttogene i 1812 og 1813–1815, der han i slaget ved Leipzig tapte sin venstre hånd, og i ekspedisjonen til Algerie i 1830. I 1833 ble Baraguey d'Hilliers sjef for krigsskolen i Saint Cyr og i 1843 guvernør i Constantine.

I 1844 ble han tatt ut av aktiv tjeneste og i 1847 gjeninntatt, nå som generalinspektør for infanteriet. Etter februarrevolusjonen i 1848 ble han sendt til Besançon som øverstkommanderende der. Her ble han innvalgt i den franske nasjonalforsamlingen, der han ble en av lederne for ordenspartiet.[*trenger referanse*]

Han fikk kommandoen over invasjonshæren som rykket inn mot Den romerske republikk og ledet okkupasjonshæren der, og var Frankrikes ambassadør til Pavestolen samtidig. I 1851 ble han i Nicolas Changarniers sted kommandant for hæren i Paris, men trakk seg allerede den 2. desember samme år og forholdt seg nøytral.[*trenger referanse*]

Etter statskuppet stilte han seg imidlertid til disposisjon for keiser Napoleon III. I november 1853 ble Baraguey d'Hilliers sendt til Konstantinopel som *ambassadeur extraordinaire* ved Høyporten, og ble hjemkalt i mai 1854. Under Krimkrigen i 1854 fikk han kommandoen over landstigningsstyrkene i Østersjøflåten og erobret Bomarsunds fästning. Han ble så utnevnt til marskalk og til senator. Senere ble han senatets visepresident.

I felttoget i 1859 førte han 1. armékorps og utmerket seg i slaget ved Solferino.[*trenger referanse*] Etter denne krigen ble han gitt kommandoen over V. korps i Tours.

Ved utbruddet i 1870 av den fransk-tyske krig 19. juli var han inntil 12. august militærguvernør i Paris. Han måtte gå av såpass tidlig idet han ved sin frimodighet gjorde seg dårlig likt av keiserinne Eugénie de Montijo og krigsminister grev Palikao.[*trenger referanse*] Hans etterfølger, utnevnt av Napoleon III den 19. august, ble Louis Jules Trochu.

Han ble etter krigen utnevnt av Adolphe Thiers til president i undersøkelseskommisjonen vedrørende nederlagene under krigen.

Baraguey d’Hilliers døde i 1878 i Amélie-les-Bains og fikk sitt siste hvilested i krypten i Hôtel des Invalides i Paris.

## Referanser

## Litteratur

* Marie-Nicolas Bouillet og Alexis Chassang (red.): « Achille Baraguey d'Hilliers» i *Dictionnaire universel d’histoire et de géographie, 1878*
* « Achille Baraguey d'Hilliers », fra Charles Mullié: *Biographie des célébrités militaires des armées de terre et de mer de 1789 à 1850, 1852*
* « Achille Baraguey d'Hilliers », fra Adolphe Robert og Gaston Cougny: *Dictionnaire des parlementaires français, Edgar Bourloton, 1889-1891*
* *Svensk uppslagsbok*. Lund 1930

## Eksterne lenker

* Baraguay d'Hilliers, 2. Achille i *Nordisk familjebok* (2. utgave, 1904)