# Håndgranat

Britisk Mills splint håndgranat med karakteristisk ananas-form. Granaten ble brukt under første og andre verdenskrig
Prøyssiske grenadérer omkring 1715 med rykende lunter og kulerunde håndgranater
Amerikanske soldater i United States Navy trener på å kaste håndgranater
En **håndgranat** er et lite eksplosivvåpen som vanligvis kastes for hånd. En moderne håndgranat består av en eksplosiv ladning, en detonasjonsmekanisme, en intern slagmekanisme for å utløse detonasjonen, og en sikring som fjernes før bruk. Når granaten kastes, løsnes sikringen, slik at slagmekanismen tenner en lunte som brenner ned til detonasjonen og sprenger hovedladningen.

Granater virker ved å spre splinter, trykkbølger (høyeksplosive, panservern- og sjokkgranater), kjemiske aerosoler (røyk-, gass- og kjemiske granater) eller ild (branngranater). Skallet, ofte laget av hard plast eller stål, sprekker og fragmenterer ved detonasjon, og sender ut splinter som raske prosjektiler. Moderne granater har ofte en preformert fragmentmatrise, og de fleste antipersonellgranater detonerer enten etter en tidsforsinkelse eller ved treff.

Håndgranater er ofte sfæriske, sylindriske, eggformede eller avkuttet eggformede i form, og av en størrelse som passer i hånden til en gjennomsnittlig voksen.

## Etymologi

Ordet granat kommer sannsynligvis fra det gamle franske *(pome) grenate* som betyr «granateple», et ord som ble valgt fordi størrelsen på de første granatene og granatsplintene minte soldatene om disse fruktene og frøene inni.

## Historie

### Før krutt

Rudimentære branngranater dukket opp i Det østromerske (bysantinske) riket, ikke lenge etter styret til Leo III (717–741). Byzantinske soldater oppdaget at gresk ild, en bysantinsk oppfinnelse fra det forrige århundret, ikke bare kunne kastes med flammekastere mot fienden, men også i stein- og keramikkkrukker. Senere ble glassbeholdere tatt i bruk.

### Etter krutt

I Song Kina (960–1279) ble «thunder crash bombs» (震天雷) laget ved å pakke krutt i keramiske eller metallbeholdere med lunter. Militærboken *Wujing Zongyao* fra 1044 beskrev kruttoppskrifter som Joseph Needham mener var prototypen på dagens håndgranat.

Granatlignende enheter fantes også i det gamle India. I det 12. århundrets persiske verk *Mojmal al-Tawarikh* beskrives en terrakottaelefant fylt med eksplosiver som ble brukt som felle mot en invaderende hær.

En type granat ble utviklet på 1500-tallet og brukt av Joseon dynastiet i 1592 under de japanske invasjonene av Korea. Granaten var 20 cm i diameter, veide 10 kg, hadde støpejernsskall, jernkuler og justerbar lunte.

De første støpejernsbombene og granatene kom til Europa i 1467, og ble brukt ved beleiringer og forsvar av festninger. Flere hundre keramiske håndgranater fra 1600-tallet ble funnet ved en bastion i Ingolstadt, Tyskland. Mange beholdt sitt originale krutt og lunter og ble trolig dumpet i vollgraven før 1723.

Under Paraguaykrigen i mars 1868 brukte paraguayanske tropper håndgranater i et forsøk på å borde brasilianske panserskip med kanoer.

Håndgranater ble også brukt i sjøslag under Stillehavskrigen.

Under beleiringen av Mafeking i Boerkrigen brukte forsvarerne fiskestenger og en fjærmekanisme til å kaste improviserte granater.

Russiske forsvarere brukte improviserte håndgranater med stor effekt under beleiringen av Port Arthur i den russisk-japanske krigen.

En type granat ble utviklet sent på 1500 tallet og brukt av Joseon dynastiet under de japanske invasjonene av Korea i 1592. Granaten var 20 cm i diameter, veide 10 kg og hadde jernkuler og justerbar lunte.

De første støpejernsbombene og granatene dukket opp i Europa i 1467, hovedsakelig brukt ved beleiringer av festninger.

På midten av 1600 tallet oppstod grenaderer i europeiske hærer, spesialister på nærstrid og bruk av granater. I 1643 ble det kanskje brukt granater ved Holt Bridge under den engelske borgerkrigen. Under den ærerike revolusjonen i 1688 ble jernkuler på størrelse med cricketballer fylt med krutt og brukt mot jakobittene, men de var lite effektive. Granater ble også brukt av sjørøvere fra 1650- til 1730-tallet, særlig ved bording. I 1721 brukte piraten Joseph Thompson mange granater mot piratjegere sendt av Jamaicas guvernør.

Fra midten av 1800 tallet ble improviserte granater stadig mer brukt, særlig i skyttergraver der trange forhold forsterket effekten av små eksplosiver. I et brev til sin søster beskrev oberst Hugh Robert Hibbert hvordan britiske tropper brukte en slik improvisert granat under Krimkrigen (1854–1856).

I mars 1868, under trippelalliansekrigen, brukte paraguayanske soldater håndgranater i et forsøk på å borde brasilianske panserskip med kanoer.

Improviserte håndgranater ble brukt med stor effekt av de russiske forsvarerne av Port Arthur (nå Lüshun Port) under den russisk-japanske krigen.

### Utvikling av moderne granater

En av de tidligste moderne håndgranatene. Tatt i bruk av den britiske hæren fra 1908, men var mislykket i skyttergravene under første verdenskrig og ble erstattet av Mills granaten.
Rundt år 1900 ble håndgranater ansett som utdaterte på grunn av deres ineffektivitet, fare for brukeren og vanskeligheter med betjening. I 1902 erklærte det britiske krigsdepartementet at håndgranater var foreldet. Men etter suksessen med improviserte granater under skyttergravskrigen i den russisk-japanske krigen, og rapporter fra general Aylmer Haldane, ble det raskt besluttet å utvikle en praktisk håndgranat. Flere modeller med perkusjonslunte ble laget, men de hadde praktiske problemer og ble ikke produsert i store mengder.

I 1904 adopterte Serbia en granat designet av major Miodrag Vasić; den var delvis inspirert av kopier av bulgarske granater produsert av den serbiske Chetnik organisasjonen.

Marten Hale, kjent for å ha patentert Hales geværgranat, utviklet en moderne håndgranat i 1906, men klarte ikke å overbevise den britiske hæren om å adoptere våpenet før i 1913. Hales viktigste konkurrent var Nils Waltersen Aasen, som oppfant sitt design i 1906 og fikk patent på det. Aasen begynte sine eksperimenter med å utvikle granaten mens han tjenestegjorde som sersjant ved Oscarsborg festning. Aasen dannet Aasenske Granatkompani i Danmark, som før første verdenskrig produserte og eksporterte håndgranater i store mengder til Europa. Han lyktes med å markedsføre våpenet sitt til franskmennene som produserte anslagsvis 16,5 millioner av Aasens granater, og han ble utnevnt til ridder av Æreslegionen i 1916 for oppfinnelsen.

Royal Laboratory utviklet No. 1 granaten i 1908. Den inneholdt eksplosivt materiale med et jernfragmenteringsbånd og en støtlunte, som detonerte når toppen av granaten traff bakken. Et langt håndtak (ca. 40 cm) gjorde det mulig for brukeren å kaste granaten lenger enn eksplosjonens virkning. Den hadde imidlertid en ulempe: Perkusjonslunten ble utløst før kastet, noe som innebar at hvis brukeren var i en skyttergrav eller et annet trangt rom, risikerte han å detonere den og drepe seg selv når han trakk armen tilbake for å kaste den.

Før starten av den andre balkankrigen beordret den serbiske feltmarskalken Stepa Stepanović at det skulle dannes bomberutustede enheter (bestående av én underoffiser og 16 soldater) i alle kompaniene til 4., 13., 14., 15. og 20. infanteriregiment i Timočka divisjonen.

Tidlig i første verdenskrig hadde de stridende nasjonene bare små granater, lignende designene til Hale og Aasen. Den italienske Besozzi granaten hadde en fem sekunders lunte med en fyrstikkspiss som ble tent ved å slå den mot en ring på soldatens hånd.

William Mills, en håndgranatdesigner fra Sunderland, patenterte og utviklet «Mills bomb» i 1915 ved Mills Munition Factory i Birmingham, England, og ga den betegnelsen No.5. Den ble beskrevet som den første «sikre granaten». Granaten var en stålkapsel fylt med et eksplosiv, med en utløsingspinne og en karakteristisk, dypt rilleskåret overflate. Rillene ble brukt for å gi soldaten bedre grep, ikke for å hjelpe fragmenteringen, som ofte feilaktig antas. Senere ble fragmenteringsdesignet forbedret med riller på innsiden, men disse var for dyre å produsere på den tiden. Derfor ble det ytre segmenteringsdesignet beholdt, da det ga et bedre grep. Denne grunnleggende «pinne-og-ananas» designet er fortsatt i bruk i noen moderne granater.

Håndgranat med ed sikringsarm og slagmekanisme.
Etter andre verdenskrig har det generelle designet av håndgranater forblitt uendret, med sikringsarm og slagmekanisme som det dominerende utløserystemet. Det ble imidlertid gjort jevnlige forbedringer. I 2012 ble Spränghandgranat 07 (shgr 07) introdusert som den første store innovasjonen på området siden første verdenskrig.

Utviklet av Ian Kinley ved Försvarets Materielverk, er shgr 07 en selvrettende, hoppende håndgranat som inneholder cirka 1900 kuler og dekker en kjegle på 10 meter i diameter med sentrum omtrent 2 meter i høyden. Dette minimerer farene utenfor den dødelige sonen, da det er liten eller ingen tilfeldig spredning av fragmenter fra eksplosjonen.

## Granattyper

### Splintgranat

Tverrsnitt av en moderne DM51 splintgranat.
Splintgranater er vanlige våpen i militære styrker. De er designet for å spre fragmenter ved detonasjon, med det formål å skade mål innenfor den dødelige og skadefremkallende sonen. Granatkroppen er vanligvis laget av et hardt syntetisk materiale eller stål, som brytes opp i fragmenter ved eksplosjon. Moderne granater benytter ofte en forhåndsformet fragmenteringsmatrise, som kan være sfærisk, kubisk, trådformet eller bestå av ståltråd med innbakte spor.. De fleste eksplosive granater er utstyrt med en tidsforsinket utløser eller en utløser som aktiveres ved støt.

Moderne splintgranater har en skaderadius på rundt 15-20 meter.

### Sjokkgranat

Disse brukes primært i militære og politioperasjoner for å nøytralisere fiender i trange rom som bygninger, bunkere eller skyttergraver. I motsetning til splintgranater, er sjokkgranater designet for å påføre skade gjennom en kraftig trykkbølge fremfor fragmentering. For den amerikanske Mk3A2 granaten er skaderadiusen oppgitt til 2 meter i åpne områder, men fragmenter og deler av tennmekanismen kan kastes opptil 200 meter fra detonasjonspunktet.

Sjokkgranater har også blitt brukt som synkeminer (undervannseksplosiver) rundt båter og undervannsmål. Noen, som den amerikanske Mk 40 sjokkgranaten, er utviklet for bruk mot fiendtlige dykkere. Undervannseksplosjoner dreper eller uskadeliggjør målet ved å skape en dødelig sjokkbølge i vannet.

### Panservern

Under første verdenskrig brukte soldater håndgranater mot stridsvogner når andre forsvarsmidler manglet. Mellomkrigstiden så noe utvikling av panserverngranater, men først under andre verdenskrig ble dette prioritert. Siden mange infanterivåpen mot stridsvogner var ineffektive eller utilgjengelige, ble panserverngranater brukt som en midlertidig løsning for selvforsvar. Etter innføringen av rakettdrevne hulladninger ble de nesten overflødige, men de ble fortsatt brukt med noe suksess under Irak opprøret på 2000 tallet og i Ukraina fra 2022 til 2025.

### Brannstiftende

Under andre verdenskrig brukte Storbritannia branngranater basert på hvitt fosfor. En modell ble hovedsakelig utlevert til Home Guard som et panservernvåpen. Den ble produsert i stort antall, og innen august 1941 var over 6 millioner granater blitt laget.

### Kjemisk og gass

Kjemiske- og gassgranater brenner eller slipper ut gass, men eksploderer ikke. CS granater inneholder CS-gass, en type tåregass brukt av politi og militære til opprørskontroll og selvforsvar. Ved detonasjon sprer granaten en irriterende røyk som forårsaker svie i øyne, hoste og midlertidig desorientering.

### Røyk

Utdypende artikkel: Røykgranat

En røykgranat eller en røykboks avgir kraftig røyk. Det finnes flere typer med ulike egenskaper og bruksområder. Røyken kan være farget eller hvit, og mengden røyk som avgis kan variere både i intensitet og i tid. Røykgranater blir benyttet av militære avdelinger og som nødsignal til havs.

## Galleri

* Amerikansk M61 granat
* IDF sjokkgranat
* Tysk stavgranat av typen *Stielhandgranate 24*

## Referanser

## Eksterne lenker

* (en) Hand grenades – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
* Beskrivelse av håndgranater fra norske Nammo