Rikunarita-ORG/Wikinium huggingface dataset:
# Balhae

| Kongedømmet Balhae |
| --- |
| Balhae Hangul: 발해 Hanja: 渤海 RR: Balhae MR: Parhae  |
| Grunnlagt | 698 (Julian) |
| Opphørt | 926 |
| Oppkalt etter | Bohai  |
| Hovedstad | Dongmofjellet (698-742) Junggyeong (742-756) Sanggyeong (756-785) Donggyeong (785-793) Sanggyeong (793-926) |
| Styreform | Kongedømme |
| Monark | Go av Balhae (698–719)
Mu av Balhae (719–737)
Mun av Balhae (737–793)
Dae Won-ui (793–794)
Seong av Balhae (794)
Gang av Balhae (794–808)
Jeong av Balhae (808–812)
Hui av Balhae (812–817)
Gan av Balhae (817–818)
Seon av Balhae (818–830)
Dae Ijin (830–857)
Dae Geonhwang (857–871)
Dae Hyeonseok (871–895)
Dae Wihae (895–906)
Dae Inseon (906–926)  |
| Offisielle språk | Goguryeospråk (Se Gammelkoreansk) |
| Religion | Buddhisme, Konfucianisme, Taoisme, Koreansk sjamanisme |
| Eksisterte | 698–926 |
|

---

Balhae på Commons |

**Balhae**, også kalt **Bohai** (kinesisk: 渤海, pinyin: *Bóhǎi*, hangul: 발해, hanja: 渤海), var et koreansk kongerike i det sørøstlige Mandsjuria og den nordlige delen av dagens Nord-Korea. Det eksisterte fra 696 til 926 og rådde over et byråkrati av kinesisk type og hadde angivelig fem store hovedsteder. Forskningen vedrørende Balhae er ennå i startfasen.

Balhaes administrative inndeling (koreansk).
Balhaes administrative inndeling (kinesisk).
Asia år 700.
Asia år 800.
Asia år 900.
Riket Balhae ble grunnlagt i 696 av Dae Jo-yeong (pinyin: *Dà Zuòróng*), en tidligere Goguryeo-general. Da mongolene angrep Tang-Kinas grenser og isolerte den lokale Tang-forvaltningen, gjorde han opprør og flyktet med sitt folk til elva Sungari i dagens Jilin, hvor han utnevnte seg selv til konge. I 712 ble kongeriket anerkjent av Tang-Kina, og for sikkerhets skyld erklærte Dae Jo-yeong seg også som gök-tyrkisk vasall.

Dae Jo-yeong døde i 719 og ble etterfulgt av sin sønn Dae Muye (død 737), som ga seg selv tittel som hersker. Under hans styre kom det til strid mellom pro- og antikinesiske fraksjoner ved hoffet. Hans bror Dae Munye gjorde opprør, og det fulgte en krig med Kina, hvor kong Dae Muye i 732 sågar sendte en flåte mot Shandong. Først i 735 ble de igjen enige.

Den tredje kongen, Dae Heum-mu (død 793) regjerte i 57 år. Under hans styre ble kinesisk *lingua franca* i Balhae. Han kopierte Tang-Kinas institusjoner og litteratur, og betalte formell tributt til Kina. Hans ambassadører var alltid til stede ved nyttårsfeiringen ved Tang-hoffet. Balhae-rikets grenser ble utvidet til elva Amur og Liaodong-halvøya.

Balhae ble i 926 erobret av de nærliggende Kitan-mongolene. Innbyggerne hadde dog helt til 1400-tallet en spesiell status, men mange av koreanerne vendte tilbake til Korea og det nye Goryeo-riket.

## Eksterne lenker

* (en) Balhae – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
* Han Giu-cheol: *History of the Balhae Kingdom* Arkivert 29. september 2007 hos Wayback Machine. (Korea Herald 11. mars 2004 / Kyungsung University)
* Han Giu-cheol: *Who is the tribe of Malgal (Mohe)?* Arkivert 29. september 2007 hos Wayback Machine., Kyungsung University
# Biryu av Baekje

| Biryu av Baekje Hangul: 비류왕 **·** Hanja: 比流王 RR: Biryu-wang **·** MR: Piryu-wangKonge av Baekje |
| --- |
| Født | 3. århundre |
| Død | 344  |
| Far | Gusu |
| Søsken | Saban Buyeo Ubok |
| Barn | Geunchogo |
| Nasjonalitet | Baekje |
| Regjeringstid | 304 - 344 |

**Biryu av Baekje** (født ?, død 344) var 11. konge i det koreanske kongedømmet Baekje. Ifølge *Samguk Sagi* var han andre sønn av den sjette kongen, Gusu og yngere bror av den sjuende kong Saban. Ettersom dette ville gjøre han minst 110 år ved kongetidens utløp, antar moderne historikere at Biryu var barn eller barnebarn av Sabans yngere bror.

Biryus forgjenger, kong Bunseo, ble drept av en kinesisk agent sendt ut fra Lelang-kommanderiet. Biryu ble tronet til konge fordi Bunseos egne sønner ble ansett som for unge til oppgaven. Dette har trolig også sammenheng med en intern maktkamp i Baekjehoffet mellom to grener av kongefamilien, den ene nedstammet fra den femte kongen, Chogo, den andre fra den åttende kongen, Goi.

I 312 utnevnte han Hae Gu som militær leder. I 327 slo han ned et opprør startet av hans stebror U Bok. I 337 mottok han en delegasjon fra nabokongedømmet øst på Koreahalvøya, Silla.

Japanske historikere mistenker at Biryu som Saban, var forfedre til enkelte aristokratiske klaner i Yamatoperioden i Japan. Kilder som viser avstamningen er mistet, ødelagt eller finnes ikke.

## Eksterne lenker

* (en) Three-Kingdom Era: Koreans bring culture to Japan The Korea Times 25. november 2011
# Jiangyin

Fra kanalbyen Zhouzhuang
**Jiangyin** (kinesisk: 江阴; pinyin: *Jiāngyīn*) er et byfylke i byprefekturet Wuxi i provinsen Jiangsu i Folkerepublikken Kina.

Befolkningen var på 1 145 870 innbyggere i 1999.

## Historie

Under Ming-dynastiet var Jiangyin en rik og viktig by i regionen Jiangnan. Da Qing-styrkene rykket sørover etter at de hadde erobret Beijing i nord, var Jiangyin en av de heller få byer og fylker som nektet å overgi seg til det nye herskerdynastiet. Den gjorde i 1645 nærmest selvmorderisk motstand mot sine beleirere; kampene i 1645 var svært blodige med meget stort mannefall, og byen ble fullstendig ødelagt. Senere ble den gjenoppbygd, men gjenvant ikke sin fordums storhet. Den hadde allerede vært på hell under det senere Ming-dynasti.

## Administrative enheter

Jiangyin består av 16 storkommuner og en bedriftsutviklingssone.

**Storkommuner**: Chengjiang (澄江镇), administrasjonssete; Huangtu (璜土镇); Ligang (利港镇); Shengang (申港镇); Xiagang (夏港镇); Yuecheng (月城镇); Qingyang (青阳镇); Xiake (霞客镇); Nanzha (南闸镇); Yunting (云亭镇); Huashi (华士镇); Zhouzhuang (周庄镇); Xinqiao (新桥镇); Changjing (长泾镇); Gushan (顾山镇); Zhutang (祝塘镇).

**Bedriftsutviklingssonen** Jiangyin (江阴经济开发区) består av tjenestestedene Xincheng Dong (新城东办事处), Gangkou (港口办事处), Shizhuang (石庄办事处), og Jingjiang (靖江园区).

## Referanser

## Eksterne lenker

* Lokalregjeringens side
* Jiangyin i 3D
# Vedaene

Et utdrag av Rigveda gjengitt på sanskrit med Devanagari-skrift i et manuskript fra 1800-tallet
**Vedaene** er en av de eldste indiske tekstene vi kjenner. De utgjør en vesentlig del av grunnlaget for hinduismen, og gjenspeiler tro og fortellinger fra vedisk mytologi. På Sanskrit betyr ordet Veda «viten» eller «kunnskap», og ordet er beslektet med ordet visdom.

Selv om lite av dagens levende hinduisme finnes uttrykt i vedaene, og få av de gudene som nevnes i nyere hinduisme er nevnt der, regnes helligholdelse av vedaene som et kjennetegn på sann hinduisme.

Vedaene fant antakelig sin nåværende form i det siste årtusen før vår tid, men de bygger på langt eldre tradisjoner. De er ført videre i muntlig form, og ble nedtegnet rundt vår tidsregnings begynnelse.

## De vediske skriftene

Vedaene består av fire tekstsamlinger; i kronologisk orden Rigveda‚ Yajurveda, Samaveda og Atharvaveda. Rigveda er den eldste og mest omfattende av disse.

De opprinnelige tekstene beskriver offerhandlingene og deres religiøse begrunnelser i det prehistoriske samfunnet i Nord-India. En sentral del av dette er påkallelse og lovprisning av en rekke guder, som Agni, Indra og Varuna og den kultiske planten soma. Det er vanlig å anta at tekstene er forfattet av presteskapet i den ariske nomadekulturen som dukket opp i Nord-India rundt år 1500 før vår tid, og som erstattet den tidligere Indus-kulturen. Den seinere hinduismen har tatt opp i seg elementer fra begge disse kulturene, og flere andre gamle kulturer som vi kjenner mindre til.

Til hver av de fire gruppene av vediske hymner er det knyttet ulike samlinger av kommentarer og utlegninger som (i historisk rekkefølge) kalles henholdsvis *brahmanaer*, *aranyakaer* og *upanishader*. De yngste tekstene, upanishadene, er de lettest tilgjengelige, og finnes i mange utgaver på de fleste språk.

I 2003 ble et utvalg av tekster fra denne tradisjonen utgitt i norsk oversettelse av Bokklubben. Utgivelsen har tittelen *Vediske skrifter*.

## Litteratur

* *Vediske skrifter*. Utvalg og innledende essay av Signe Cohen; oversatt av Signe Cohen og Rasmus Reinvang. XXX, 489 sider. Bokklubben, 2003. (Verdens Hellige Skrifter; 19) ISBN 82-525-4120-8
# Logikk

**Logikk** er læren om lovene og reglene som gjør tenkningen, resonneringen og argumentasjonen *gyldig* («logisk»).

Den **klassiske logikk** går tilbake på Aristoteles’ syllogismelære.
Helt siden den gang har logikken utgjort en av filosofiens hoveddisipliner.

Den **moderne logikk** kan spores tilbake til 1800-tallet.
Det var på denne tiden at bl.a. George Boole, Augustus De Morgan og Gottlob Frege gjorde de første forsøkene på gi logikken en matematisk fremstilling (se boolsk algebra og formal logikk).
Den moderne logikkens mest grunnleggende gren er setningslogikken.
Andre grener er predikat-, klasse- og relasjonslogikken.

I løpet av 1900-tallet ble logikken videre utvidet til å gi rom for usikkerhet og sannsynlighet.
Resultatet var utviklingen av bl.a. flerverdi-, fuzzy- og kvantelogikken.

## Se også

* Fornuft, evnen til logisk tenkning
* Naturlov
* Psykologikk
* Feilslutning – tankefeil – logisk feil (formell feil),
* Betingelse (*conditio*) beskriver et logisk eller faktisk avhengighetsforhold
* Faktum, et saksforhold som ikke logisk kan motsies
* Syllogisme, logiske slutninger som består av to premisser
* Logisk positivisme (nypositivisme eller logisk empirisme), filosofisk retning utviklet på 1920-tallet
* Formal logikk (utsagnslogikk eller setningslogikk)
	+ Sannhetsfunksjon (Logisk konnektiv), logisk operasjoner eller junksjon
	+ Konjunksjon, sannhetsfunksjon i setningslogikk
	+ Inklusiv disjunksjon (adjunksjon), sannhetsfunksjon i setningslogikk
	+ Subjunksjon (implikasjon), sannhetsfunksjon i setningslogikk
* Aritmetisk logisk enhet
* Programmerbar logisk styring (PLS)

## Litteratur

* Arne Næss *En del elementære logiske emner* ISBN 9788200013839
* Arild Utaker *Språklogikk*, 1991 ISBN 9788200213994
* Stefano Predelli *Logikk*, 2004 ISBN 9788215006574

Denne artikkelen er en **spire**. Du kan hjelpe Wikipedia ved å utvide den.
# Tysk idealisme

**Tysk idealisme** er en betegnelse på en utvikling innenfor filosofien sent på 1700-tallet og tidlig 1800-tallet med røtter i deler av Kants filosofi og filosofene Fichte, Schelling og Hegel som hovedrepresentanter for retningen. Bevegelsen er på ingen måte en homogen retning, men har sterke fellestrekk.

Med utgangspunkt i Kants metafysikk og praktiske fornuft forfattet Hegel (og sannsynligvis også Hölderlin) et forsøk på et program for idealismen og etikken, *Das älteste Systemprogramm des deutschen Idealismus* (1796/97).

Idealismen forsøker å gi en ny utforming av metafysikken, en filosofi om det absolutte. Den menneskelige bevissthet som hos Kant måtte forlates til fordel for en absolutt bevissthet. Virkeligheten er en sammenhengende enhet, og forstås best ut i fra et prinsipp.

Subjektet forstås i tråd med Kant som fundamentalt skapende og produktivt, og er autonomt. Friheten former virkeligheten og står dermed i en diastase til virkeligheten som helhet og sammenheng. I skjæringspunktet mellom forsøket på å forene virkeligheten som helhet og friheten finner vi bestrebelsen til de tyske idealister.
Hos Fichte det absolutte jeget som fordeler seg i de enkelte individer for å fremme sin moralske utvikling, hos Schelling det absolutte som kommer til bevissthet i individet for at menneskene skal kunne nyte den estetiske kontemplasjonen av bevissthetens og naturens enhet – og hos Hegel den absolutte ånd

Den tyske idealismen innledet og inspirerte i stor grad romantikken (med Goethe også som kilde). Andre filosofer som kan regnes til idealismen er Schleiermacher, Herbart og Arthur Schopenhauer.

## Se også

* Idealisme
# Alawitter

Alawitter i Banyas, Syria, under en festival ca 1940
**Alawitter** (arabisk: علوية 'Alawīyyah), også kjent som **nuṣayrī** (arabisk: نصيريون), **en-Naṣīriyyah** og **al-Anṣāriyyah**, er en religiøs minoritet av sjiamuslimsk opprinnelse, som er utbredt i Syria. Alawittene må ikke forveksles med alevi, en annen religiøs religiøs minoritet i Tyrkia, selv om begrepene har felles etymologi, og muligens har felles opprinnelse. Alawi er en særegen islamsk religiøs retning som blant annet innebærer troen på reinkarnasjon.

Trosretningen er utbredt i i Nord-Syria, langs grensa mot Tyrkia. Mange alawitter kommer fra området ved kystbyen Lattakia, som er Al-Assad-familiens hjemby.

Alawittene tok sitt navn fra 'Ali ibn Abi Ṭālib, fetter og svigersønn av Muhammad, som var den første sjiaimamen samt 4. og siste «rette Kalif» i sunniislam.

## Historie

Alawikvinner ca 1920Opprinnelsen til alawittene er omstridt. Alawittene sporer sin egen opprinnelse tilbake til den ellevte imam, Hassan al-'Askarī (d. 873), og hans elev Ibn Nuṣayr (d. 868).

Alawittsamfunnet synes å ha vært organisert av Al-Khasibi, en tilhenger av Muhammad Ibn Nuṣayr, som døde i Aleppo i ca. 969. Al-Khasibis barnebarn, Al-Tabarani, flyttet til Lattakia på Syrias kyst. Etter at Det osmanske riket brøt sammen, kom Syria og Libanon under fransk mandat. Franskmennene anerkjente begrepet «alawi» da de okkuperte Syria i 1920. De tilkjente alawittene og andre minoritetsgrupper autonomi, og aksepterte dem i sine koloniale tropper. Mange alawitter støttet tanken om en egen alawinasjon og prøvde å oppnå selvstendighet. Et territorium kalt «Alaouites» ble opprettet i 1925. I mai 1930 ble en alawiregjering opprettet i Lattakia. Den varte til 28. februar 1937, da den ble innlemmet i Syria.

I 1939 ble et område i Nordvest-Syria, Alexandretta, nå Hatay, der et stort antall alawitter bor, tilkjent Tyrkia av Frankrike. Den unge alawittlederen Zaki al-Arsuzi som ledet motstanden mot integrering i Tyrkia, ble senere en av Ba'athpartiets grunnleggere, sammen med den kristne Michel Aflaq. Etter andre verdenskrig spilte Salman Al Murshid en stor rolle i å forene Alawitt-provinsen med Syria. Han ble henrettet av den nyopprettede uavhengige syriske regjeringen i Damaskus 12. desember 1946, bare tre dager etter en politisk rettssak.

Familien Assad ca. 1990
## Alawittene under Assads styre

Assad vendte sin religiøse minoritetsbakgrunn til en fordel. Tradisjonelt sett har alawittene ikke hatt nasjonal politisk makt i Syria, og mange sunnimuslimer beskylder alawitter for å være vantro. Assad hadde derfor ikke en maktbase tilsvarende sine politiske konkurrenter. Samtidig hadde flertallet lettere for å akseptere Assad som representerte en religiøs minoritet, enn å akseptere representanter fra de større religiøse gruppene som tradisjonelt har konkurrert om politisk makt. Assads styreform favoriserte ikke én av de religiøse hovedgruppene fremfor andre, men skapte en relativt sekulær syrisk stat. Regimet har imidlertid vært preget av at alawitter lojale mot Assad har vært overrepresentert i maktposisjoner.
# Tai (etnisk gruppe)

Dong-kvinne og mann i Guizhou, Kina. Dong er blant de mange Tai-talende gruppene i Kina og Sørøst-Asia.
**Tai** (kinesisk: 泰, pinyin: tài) er en av etnisitet i det sørlig Kina og Sørøst-Asia, som i geografisk utbredelse strekker seg fra Hainan til det østlige India, og fra det sørlige Sichuan til Laos, Thailand og deler av Vietnam. Tai-folket snakker språk innenfor tai-familien og deler en del sammenfallende tradisjoner og festivaler, deriblant Songkran.

Denne artikkelen er en **spire**. Du kan hjelpe Wikipedia ved å utvide den.
# Brasils religioner

Statue av «Kristus frelseren» i Rio de Janeiro, Brasil.
**Brasil** er i hovedsak et katolsk land hvor 80% av brasilianerne, dvs. over 140 millioner, bekjenner seg til den romersk katolske kirke. Dette utgjør om lag 14% av det totale antallet katolikker i verden. I de senere år har imidlertid antallet blitt redusert da mange har gått over til andre frikirkelige organisasjoner som er meget synlige i det brasilianske samfunnet. I 2005 viser anslag at det finnes om lag 26 millioner frikirkelige medlemmer i landet. I tillegg finnes det en rekke andre kristne trosretninger som blant annet protestanter i landet. Befolkningen med japansk bakgrunn bekjenner seg ofte til shintoismen.

Da synkretisme (religionsblanding) er ganske vanlig, vil mange av de som regner seg som kristne i tillegg bekjenne seg til andre religioner samtidig. Dette kan være for eksempel de afrikanskinspirerte candomblé- og umbanda-religionene.

## Den katolske kirken

Selv om om lag 80% av brasilianerne regner seg som katolikker, er det bare 20% som deltar regelmessig i gudstjenester.

Den katolske kirken har tradisjonelt vært en kirke som har støttet makthaverne i Brasil. Da de militære tok makten i landet i 1964, uttalte den katolske bispekonferansen seg derfor bifallende. Den latinamerikanske bispekonferansen i Medellín i Colombia i 1968 var imidlertid et teologisk og historisk vendepunkt. Anført av blant annet «Den røde biskop» Hélder Câmara, endret kirken da syn og begynte å ta de fattiges parti. Kirken forsto at om man ikke fornyet seg, ville den forsvinne. Dette førte til at kirken i 1973 gav militærregimet skylden for de elendige forholdene for folk flest i Nordøst-Brasil. I 1976 hevdet kirken videre at måten myndigheter i Latin-Amerika utøvde makt, lignet det som karakteriserte kommunistiske regimer. I 1981 anklaget den myndighetene for den skjeve fordelingen av rikdom som fantes, og fortsatt finnes, i Brasil. Etter militærdiktaturets fall i 1985 gav bispedømmet São Paulo, med erkebiskop kardinal Paulo Evaristo Arns i spissen, ut en dokumentasjon på politisk fengsling og tortur med tittelen «Brasil: Aldri mer».

## Afrikanskinspirerte religioner

Det finnes en rekke afrikanskinspirerte religioner i Brasil. Den største er antakelig candomblé, som har sine fleste tilhengere blant afro-brasilianere nordøst i landet. I tillegg skal det være mange candomble-tilhengere rundt Rio de Janeiro. En annen stor religion er umbanda, som også kan spores tilbake til Vest-Afrika.

## Eksterne lenker

* Kirkens Nødhjelp: Artikkel om Brasils religioner
* Misjonsalliansen. Religioner i Brasil
# Zisi

Kong Jis gravsted i Konfuciusgravfeltet i Qufu
**Zisi** (kinesisk: 子思; pinyin: **Zǐsī**; Wade–Giles: *Tzu-ssu*; født ca. 481 f.Kr. i staten Lu i oldtidens Kina, død 402 f.Kr.), opprinnelig navn **Kong Ji** (孔伋), var en kinesisk filosof. Han var Konfucius' eneste sønnesønn, og skal etter det som fortelles ha undervist Mencius og ha skrevet det kinesiske klassiske verk *Læren om middelveien*. Han kalles også **Zisizi** (子思子, «Mester Zisi»).

## Referanser

## Litteratur

* Pan, Fuen, "Zisi". *Encyclopedia of China* (Philosophy Edition), 1st ed.
# Feng Guifen

| Feng Guifen |
| --- |
|  |
| Født | 1809 Suzhou |
| Død | 28. mai 1874   |
| Beskjeftigelse | Kalligraf, matematiker, filosof, lærd  |
| Embete | * Hanlin Academy bianxiu
 |
| Akademisk grad | Bangyan (avlagt prøve: 1840 Imperial Examination) Embetsmannskandidat på palassnivå (avlagt prøve: 1840 Imperial Examination) |
| Far | Feng Zhimao |
| Nasjonalitet | Qing-dynastiet |
|

---

Feng Guifen på Commons |

**Feng Guifen** (forenklet kinesisk: 冯桂芬; Wade–Giles: *Feng Kuei-fen*; født 1809 i Suzhou, død 28. mai 1874) var en mandarin (*jinshi*-grad 1840) under Qingdynastiets tid og en sterk bidragsyter til tankegangen bak selvstyrkingsbevegelsen som gjorde seg gjeldende i Kina i de siste tiårene av 1800-tallet.

Han kom fra velstående godseierslekt. Han ble kompilator ved Hanlinakademiet i Beijing og så privatsekretær for visekongen av Liangjiang, Li Hongzhang.

Feng gikk sterkt inn for selvstyrking og industrialisering ved å lære fra vestlige teknologier og militære systemer, samtidig som man holdt fast ved de sentrale neokonfucianske prinsipper. I et essay *Om tilvirkelsen av fremmede våpen* skrev han at «det vi må lære av barbarene er bare ett - solide skip og effektive ildvåpen». Selv om flere av hans reformforslag ikke ble satt fullt ut i livet, ble de til inspirasjon også for senere generasjoners politiske reformatorer.

## Referanser
# Tan Sitong

| Tan Sitong |
| --- |
|  |
| Født | 10. mars 1865 Beijing |
| Død | 28. sep. 1898   (33 år) Beijing |
| Beskjeftigelse | Politiker, filosof, skribent, journalist, lyriker  |
| Ektefelle | Li Run |
| Far | Tan Jixun |
| Nasjonalitet | Qing-dynastiet |
|

---

Tan Sitong på Commons |

*For filmen fra 1984, se Tan Sitong (film)*
**Tan Sitong** (kinesisk: 谭嗣同, pinyin: *Tán Sìtóng*, Wade-Giles: *T'an Ssu-t'ung*, født 10. mars 1865 i Beijing i Kina, henrettet 28. september 1898 i Beijing) var en reformvennlig forfatter som engasjerte seg for liberale reformer i Qing-dynastiet under hundredagersreformen i 1898.

## Liv og virke

### Bakgrunn

Tans Sitongs slekt kom fra Liuyang i Hunan-provinsen, men han ble født i Beijing der hans far arbeidet i sentralregjeringen. Ungdomsårene tilbragte han i Liuyang. Han viet seg en stor del av sin ungdom til intensive studier.

Hans far, Tan Jixun (谭继洵), var guvernør for provinsen Hubei. Moren, Xu Wuyuan (徐五缘), var svært tradisjonsbundet. Hun oppdro ti barn med stor fasthet.

I en alder av tilv år misten han i løpet av et tidsrom på bare fem dager sin mor, sin eldste bror og sin nest eldste søster. Grunnen var at hjemmet var blitt besøkt av en kusine som smittet dem med difteri. Også Tan Sitong ble livsfarlig syk, men kom seg etter tre dager, noe som ble ansett som et mirakel. Opplettelsen satte et sterkt preg på ham.

En av farens konkubiner overtok barneoppdragelsen, Hun behandlet Sitong svært dårlig.

Som 19-åring ble han gift med Li Run (李闰). De fikk sønnen Tan Lansheng (谭兰生), som imidlertid døde før sin ettårsdag. Li Run aktet Tan Sitong i årevis også etter hans henrettelse. Hun grunnla en pikeskole på sitt hjemsted, noe som den gang var nærmest uhørt i på landsbygden i Kina.

### Reformengasjement

Tan tilhørte en generasjon som uroet seg for imperialismens innbrytninger i Kina. Han kom i sin tid til å bli talsmann for en fullstendig vestliggjørelse av Kina. Da Zhang Zhidong var guvernør i hans hjemprovins Hunan deltok han i den lokale reformbevegelsen i provinsen.

Han var en av forkjemperne for reformbevegelsen fra 1896 av. Mens han fortsatt bodde i Hunan ble han engasjert i lokale reformtiltak av den stedlige guvernør, Chen Baozhen. Han ble senere engasjert i hundredagersreformen i 1898, til støtte for Guangxu-keiseren. Han og fire andre liberale ble utnevnt til Storrådet den 20. juni 1898. Til forskjell fra sin kollega Kang Youwei ville ikke Tan flykte fra Beijing da det ble klart at reformbevegelsen slo feil. Han ble ansett som forræder av enkekeiserinne Cixi og offentlig henrettet sammen med fem andre den 28. september 1898.

## Skildringer

Hans liv skildres i den kinesiske filmen *Tan Sitong* fra 1984.

## Verker

* *Renxue* 仁学, 1897, en filosofisk avhandling
* *Tan Sitong niánpǔ* 谭嗣同年谱, Livsløp
* *Hubao* 湘报, 1898-, reformvennlig tidsskrift

## Referanser

## Litteratur

* Hummel, Arthur W. (red.). *Eminent Chinese of the Ch'ing period (1644-1912)*. Washington.
* Kwong, Luke S. K., red. (1996). *T'an Ssu-t'ung, 1865-1898: life and thought of a reformer*. Leiden: Brill. ISBN 90-04-10471-2.
# Jin Yuelin

| Jin Yuelin |
| --- |
|  |
| Født | 1895 Changsha |
| Død | 19. okt. 1984   Beijing |
| Beskjeftigelse | Filosof, universitetslærer, logiker  |
| Akademisk grad | Ph.d. |
| Utdannet ved | Tsinghuauniversitetet Columbia University Yali School |
| Parti | Kinas demokratiske forbund |
| Nasjonalitet | Kina Kina |
| Medlem av | * Academia Sinica
* Academic Division of Philosophy and Social Sciences of the Chinese Academy of Sciences (1955–)
 |
|

---

Jin Yuelin på Commons |

**Jin Yuelin** (kinesisk: 金岳霖, født 1895 i Changsha i provinsen Hunan i Kina, død 1984 i Beijing) var en kinesisk filosof og logiker.

Han studerte ved Tsinghua i Beijing 1911-1914, og tok doktorgrad i politologi ved Columbia University i 1920. I 1926 grunnla Jin det filosofiske fakultet ved Tsinghuauniversitetet.

Han var blant de første til å introdusere moderne logikk i Kina, og grunnla dessuten et nytt filosofisk system som kombinerte elementer fra vesterlandske og kinesiske filosofiske tradisjoner.

## Verker

* 1936: *On Logic* 《逻辑》
* 1940: *On Logos* 《论道》
* 1965: *Critics on Russell's philosophy* 《罗素哲学批判》
* 1983: *On Knowledge 《知识论》*

## Referanser

## Litteratur

* Hu Jun: «Jin Yuelin's Theory of Dao», i : Chung-Ying Cheng & Nicholas Bunnin (utg.): *Contemporary Chinese Philosophy*. Oxford 2002, s. 102-123