Rikunarita-ORG/Wikinium huggingface dataset:
# Allusjon

En **allusjon** (av lat. «lek») er i retorikken en hentydning til eller et skjult sitat fra en annen tekst. Allusjoner forekommer i større og mindre grad i alle litterære sjangere og i film. *Bibelen* er den enkeltteksten det oftest alluderes eller hentydes til. Et eksempel er Jens Bjørneboes dikt *Ti bud til en ung mann som vil frem i verden*.

## Eksterne lenker

* Allusjon norsksidene.no, lesedato 12. februar 2016
* Allusjon; fra Bibliotekarstudentens nettleksikon om litteratur og medier (pdf-fil)
# Wenyan

|  **Klassisk kinesisk** |
| --- |
| Med Hànzì-tegn: | 古文 |
| Pīnyīn transkipsjon: | gǔwén |
| Direkte betydning: | «antikkt skriftspråk» |

**Wenyan** eller **klassisk kinesisk** (kinesisk: 文言文, pinyin: *Wényánwén*, «litteraturspråk») skiller seg sterkt fra moderne kinesisk standardtalemål både i grammatikk og ordforråd. Det bygger på hvordan kinesisk ble skrevet og talt for over 2000 år siden. Språket ble brukt i klassisk kinesisk litteratur og ble brukt som administrasjonsspråk i Kina, Korea, Japan og Vietnam inntil 1900-tallet. Grundig kjennskap til klassisk kinesisk var en forutsetning for å kunne bestå de svært krevende embetseksamener som til og med Qīng-dynastiet regulerte rekrutteringen til administrative stillinger i Kina. Derfor er det illustrerende å sammenligne dette språkets rolle i Øst-Asia med den dominerende rolle som latin spilte i samme tidsspenn i Vest-Europas historie.

Etter revolusjonen i 1912 ble det igangsatt flere moderniseringsprogrammer for å bringe kinesisk mer i samsvar med moderne talespråk.

## Klassisk kinesisk utenfor Kina

* I Korea er klassisk kinesisk kjent som Hanmun
* I Japan er det omtalt som Kanbun (漢文)
* I Vietnam brukes begrepet Chữ nho (字儒)

## Eksterne lenker

* Universitetet i Oslo tilbyr studiet KIN2111 – Klassisk kinesisk språk
* Intervju med Professor i Klassisk kinesisk ved UiO, Christoph Harbsmeier: Klassisk kinesisk taper mot det moderne
# Diakritisk tegn

| Diakritiske tegn |
| --- |
|
aksent
akutt aksent (  **ˊ**  )
dobbel akutt aksent (  **˝**  )
grav aksent (  **ˋ**  )
breve (  **˘**  )
hake (  **ˇ**  )
cedille (  **¸**  )
cirkumfleks (  **ˆ**  )
trema (  **¨**  )
dot (  **·**  )
*anunaasika* (  **˙**  )
*anusvaara* (  **̣**  )
horn / *dấu móc* (**̛**)
krok / *dấu hỏi* (  **̉**  )
makron (  **ˉ**  )
kvist (  **˛**  )
ring / *kroužek* (  **˚**  )
*spiritus asper* (  **ʽ**  )
*spiritus lenis* (  **ʼ**  )
tøddel (  **¨**  )  |
| Tegn som av og til brukes som diakritisk tegn |
|
apostrof (  **’**  )
bar (  **|**  )
kolon ( **:**  )
komma (  **,**  )
bindestrek (  **˗**  )
tilde (  **˜**  )
titlo (  **҃**  )  |

**Diakritiske tegn** er spesielle merker eller grafiske tegn som er plassert over eller under en bokstav.
På norsk brukes flere diakritiske tegn, blant andre to aksenttegn: *Akutt aksent* er blant annet tegnet over bokstaven E i ordet «idé» og *grav aksent* er tegnet over bl.a. bokstaven O i ordet «òg» (nynorsk for «også»). Et annet diakritisk tegn som brukes på norsk er *cirkumfleks* som er tegnet over bokstaven O i ordet «fôr».

Bokstaver med diakritiske tegn regnes i norsk ikke som egne bokstaver. Når de sorteres regnes en bokstav med diakritiske tegn likt med bokstaven uten diakritiske tegn. I andre språk enn norsk, derimot, kan bokstaver med diakritiske tegn regnes som egne bokstaver.

Ringen over bokstaven a, å, som i ordet «får» regnes ikke som et diakritisk tegn. Opprinnelsen til ringen er at man skrev en liten a over en vanlig a, og historisk regnes dette som en ligatur.

På svensk regnes bokstavene Ä og Ö som egne bokstaver som sidestilles med de norske bokstavene Æ og Ø.

I motsetning bruker tysk bokstavene Ä, Ö og Ü med «tødler» (over stor eller liten bokstav) som ikke behandles eller sorteres som separate bokstaver, selv om de har egne navn (basert på vokallyden de representerer).

Opprinnelsen til «tødlene» over Ä, Ö og Ü er en liten gotisk e som ble skrevet over bokstavene. På tysk brukes noen ganger en liten e *etter* vokalen som substitutt hvis spesialtegnene ikke er (lett) tilgjengelige på tastatur. Hele fenomenet (at en A kan bli til en Ä, f.eks. «Hand» blir i flertall «Hände», eventuelt «Haende») heter på tysk *Umlaut* (norsk: omlyd) som har blitt til det engelske ordet for (eller navnet på) selve tødlene.

I norsk folkeregister er ikke alle typer diakritiske tegn over bokstaver tillatt. Blant annet kan dette gjøre det utfordrende for personer av utenlandsk opprinnelse å registrere seg som statsborger i Norge. De eneste bokstavene med diakritiske tegn som er tillatt i Norge er Ä, Á, É, È, Ô, Ö og Ü.

## Se også

* Akutt aksent
* Cedille
* Cirkumfleks
* Gravis
* Tøddel
* Tilde
* Trema
* Ligatur

## Referanser

## Eksterne lenker

* (en) Diacritics – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
# Antologi

En **antologi** er ei tekstsamling, det vil si ei bok med flere litterære tekster, ofte innenfor samme sjanger, men fra forskjellige forfattere. Novelle- og diktantologier er de vanligste typene. Antologier forekommer svært ofte innenfor flere akademiske disipliner, og omtales da gjerne som vitenskapelige antologier. Da omtales de også som artikkelsamlinger.

Ordet stammer fra gresk og betyr opprinnelig «blomstersamling».

## Antologifilm

En antologifilm er en film som består av flere korte novellepregede filmer som alle har et felles tema. Ofte består en slik film av en prolog og en epilog, og det er heller ikke uvanlig at det er kortere filmstubber mellom hovedfilmene. En antologifilm vil oftest bestå av mellom tre og fem kortfilmer og ha en samlet varighet på mellom 90 og 120 minutter.

## Antologiserie

En antologiserie er en TV-serie hvor hver sesong, eller episode, har samme tema, men ulik handling og forskjellige rollefigurer. Kjente antologiserier er blant annet *True Detective*, *American Horror Story,* *American Crime Story, Black Mirror og The Twilight Zone.*

## Referanser
# Oversettelse

Rosettasteinen er et tidlig eksempel på samme tekst på tre forskjellige språk.
Å **oversette** betyr å tolke eller gjengi meningen i en tekst eller et utsagn på et annet språk, som regel skriftlig. Hensikten er å skape en oversettelse eller *måltekst* som gjengir samme tanke, meningsinnhold og gjerne form eller stil som originalteksten, på en så objektiv og riktig måte som mulig. Oversettelse er forskjellig fra tolking fordi oversetteren ikke behøver å jobbe simultant. Dersom et muntlig budskap likevel skal gjengis skriftlig simultant, kaller man det skrivetolking. En offentlig godkjent oversetter kalles *statsautorisert translatør.*

Oversettelsens overordnete målsetting er å skape *ekvivalens* eller størst mulig likhet mellom originalteksten og målteksten, samtidig som man tar hensyn til en rekke språklige barrierer. Slike barrierer eller faktorer kan være konteksten (i hvilken kulturell eller faglig sammenheng teksten er skrevet), grammatikkregler for begge språk, språklig kutyme, idiomer, metaforer, allusjoner og lignende. Disse faktorene må tolkes og veies opp mot hverandre, og krever at oversetteren har god bakgrunnskunnskap om emnet, gjerne høyere utdanning innen feltet, og setter seg godt inn i problematikken som er knyttet til å gjengi teksten på målspråket.

Tradisjonelt er oversettelse naturligvis et arbeid som utføres av mennesker. Det er de senere tiår også blitt gjort forsøk på å automatisere oversettelsen (maskinell oversettelse), eller å bruke datamaskiner som en hjelp til menneskelig oversettelse (elektronisk støttet oversettelse).

Tolkning av en tekst kan i videre forstand også innebære tydning og utlegging som innebærer forskjellige oppfatninger og forståelser av meningsinnholdet i den samme teksten. Gjendiktning er en form for oversettelse der en forsøker å formidle og gjenskape litterære kvaliteter i en tekst og ikke bare det som kommer fram ved en vanlig ordrett oversettelse. Dette gjelder særlig når en oversetter dikt, sangtekster og annet der rytme, lyd og andre poetiske virkemidler også er viktige egenskaper for opplevelsen av teksten.

## Se også

* Tolking
* Gjendiktning
* Norske og utenlandske oversettere omtalt på Wikipedia
* Norsk Oversetterforening
* Norsk faglitterær forfatter- og oversetterforening
* Norsk audiovisuell oversetterforening (NAViO)
* Statsautoriserte translatørers forening (STF)
* Babel Fish

## Eksterne lenker

* (en) Translation – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
* Utdanning.no sin yrkesbeskrivelse av oversetter
* Oversettelsesteori; fra Bibliotekarstudentens nettleksikon om litteratur og medier (pdf-fil)
* Oversetter engelsk Arkivert 4. juni 2020 hos Wayback Machine. norsk

### EU-terminologi

* Inter Active Termiology for Europe (søkbar database med ord fra 24 språk)
# Ordstamme

**Stammen** til et ord er den delen av ordformen som er felles for flere eller alle av ordformene i bøyningsparadigmet. Som regel er stammen det som er igjen av ordet dersom man tar bort bøyningsdelene. Man kan også si at ordstammen er den delen som er felles for alle bøyningsformene av et ord, og som uttrykker ordets grunnbetydning eller leksikalske betydning.

Denne artikkelen er en **spire**. Du kan hjelpe Wikipedia ved å utvide den.
# Bøying

**Bøying**, eller **fleksjon**, er en morfologisk prosess som danner ordformer av leksemer. Ordformen *fisker* er for eksempel bøyingsformer av verbet *å fiske*.

## Referanser

Denne artikkelen er en **spire**. Du kan hjelpe Wikipedia ved å utvide den.
# Ukiyo-e

«Tre kjente skjønnheter» (寛政三美人), tresnitt av maleren og grafikeren Utamaro (1753–1806).
**Ukiyo-e** (med japanske skrifttegn 浮世絵, «bilder av den (forbi)flytende verden») er en tradisjonell, japansk kunstretning som er kjennetegnet av sjangermotiver og bildeframstillinger av hverdagslivet. Ukiyo-e omfatter særlig tresnitt, men også malerier.

## Historikk

Under påvirkning av kinesiske «steintrykk» begynte enkelte japanske kunstnere på 1600-tallet å lage tresnitt, først i svart-hvitt, seinere på 1700-tallet i lysende farger, med hverdagsmotiv. Den største produksjonen foregikk da og rundt byen Edo, som hadde tatt over som kulturell hovedstad i Japan, og tresnittene utviklet seg til å bi Edoperiodens viktigste kunstuttrykk sammen med kabukiteateret. Populære motiv var natur, shunga (erotiske scener), portretter av først og fremst kabuki-skuespillere, geishaer og kurtisaner, og illustrasjoner av bylivet og menneskene der. Mange motiv er hentet fra bordellstrøket *Yoshiwara,* der tresnittene av datidas kjendiser var svært populære.

Ukiyo-e-tresnitt av kunstnere som Harunobu, Hiroshige, Hokusai og Utamaro, sammen med japansk kunsthåndverk, ble høyeste mote og fikk stor innflytelse på den europeiske kunsten sist på 1800-tallet.

## Se også

* Shunga, Ukiyo-e-bilder med erotisk innhold
* Sjangermalerier, malerier med motiver fra dagliglivet

## Referanser

## Eksterne lenker

* (en) Ukiyo-e – kategori av bilder, video eller lyd på Commons

* (en) 浮世絵 – galleri av bilder, video eller lyd på Commons
# Den allierte okkupasjonen av Japan

**Den allierte okkupasjonen av Japan** startet 2. september 1945 og varte til 28. april 1952. Okkupasjonen var et resultat av at Japan overga seg etter andre verdenskrig, og bestod i at de allierte statene som vant krigen, overtok styringen av keiserdømmet.

I spissen for okkupasjonen stod USAs militære styrker med støtte av styrker fra British Commonwealth Occupation Force. Disse allierte styrkene rapporterte til Far Eastern Commission (FEC), som var en kommisjon etablert av de allierte landene for å ha overhøyhet i alle spørsmål som gjaldt administrasjonen av Japan etter at keiserdømmet hadde overgitt seg. FEC ble etterhvert avløst av en ny kommisjon som på engelsk hadde betegnelsen Far Eastern Advisory Commission (FEAC).

I alt var det nesten en million allierte soldater i tjeneste i forbindelse med okkupasjonen av Japan. Den allierte øverstkommanderende var general Douglas MacArthur fra USA; han hadde blitt utnevnt til *Supreme Commander* av USAs president Harry S. Truman. MacArthur ble i 1951 etterfulgt som *supreme commander* av general Matthew Ridgway.

I motsetning til hva som var tilfelle under okkupasjonen av Tyskland og okkupasjonen av Østerrike, hadde Sovjetunionen liten eller ingen innflytelse i Japan. Dette skyldtes at Sovjetunionen ikke ville la sovjetiske militære styrker bli direkte underordnet en amerikansk general, og derfor avslo å delta i okkupasjonen.

Okkupasjonen av Japan opphørte 28. april 1952 da San Francisco-traktaten trådte i kraft. Traktaten ble offisielt signert av 48 nasjoner 8. september 1951 i San Francisco i California.

Avtalen avsluttet andre verdenskrig offisielt, og løste opp Japans posisjon som en asiatisk maktnasjon. Avtalen hadde omfattende bruk av FN-pakten og Verdenserklæringen om menneskerettigheter, for å gjøre rede for de alliertes mål for traktaten, og la Japans skjebne ligge i det internasjonale samfunnets hender.

## Referanser

## Eksterne lenker

Denne artikkelen er en **spire**. Du kan hjelpe Wikipedia ved å utvide den.
# Rettskriving

**Rettskriving**, **rettskrivning** eller **ortografi** (fra de greske ordstammene *orthos*, «korrekt»/«riktig», og *graphè*, «skrift») er det settet av skriftspråklige normer som gjelder for et skriftspråk. Hvem som bestemmer rettskrivingen varierer fra språkområde til språkområde. I Norge er den offisielle rettskrivingen i både bokmål og nynorsk fastlagt av Språkrådet. I de nordiske landene er rettskrivingen fastlagt av tilsvarende organisasjoner. I andre språkområder, som for eksempel i det tyske, er imidlertid rettskrivingen fastlagt av private organisasjoner. Man har også eksempler på slike private initiativ i Norge, blant annet Det Norske Akademi for Språk og Litteratur som utgir Norsk Riksmålsordbok, den største oversikten over norsk språk.

## Språklige nivå

Rettskrivingsnormer kan deles i fire språklige nivå: et semantisk nivå, et syntaktisk nivå, et morfologisk nivå og et grafematisk nivå.

På det semantiske nivået er man opptatt av å avklare hvilke ord som gir korrekt mening. Forskjellen mellom adverbene «da» og «når» og «å» og «og» er eksempler på rettskrivingsnormer på et semantisk nivå. På det syntaktiske nivået er man opptatt av å avklare korrekt ordstilling og korrekt tegnsetting. Rettskrivingsnormer på et morfologisk nivå omhandler korrekte bøyingsformer av adjektiver, substantiver og verb. På et grafematisk nivå omhandler rettskrivingsnormer hvilke tegnkombinasjoner som skal uttrykke et gitt fonem. Eksempler på grafematiske rettskrivingsnormer er for eksempel bruk av dobbel konsonant for å markere kort vokal.

## Rettskrivingsavvik eller skrivefeil

Undersøkelser viser at rettskrivingsavvik på norsk kan deles inn i tre hovedkategorier: tegnsettingsavvik, ordvalgsavvik, og grafematiske avvik. Tegnsettingsavvik er den største enkeltgruppen, og de fleste skribenter har vansker med kommatering. Ordvalgsavvik er også svært vanlig, og særlig er sammenblandingen av de likelydende ordene «å» og «og» svært vanlig. Blant de grafematiske avvikene er det særlig to hovedtyper feil: avvik i konsonantismen (enten forenkling av dobbel konsonant eller dobling av enkel konsonant) og særskriving av sammensatte ord.

## Norske rettskrivningsreformer

«Udkast til Retskrivning i Skolen» 1860

Utdypende artikkel: Norsk språkhistorie (20. århundre)

Det ble i løpet av 1900-tallet gjennomført (eller forsøkt gjennomført) flere reformer i norsk språk, hvorav de viktigste kom i årene 1907, 1917, 1938, 1951, 1959 og 1981.

* Rettskrivinga av 1901 (landsmål)
* Rettskrivningen av 1907 (riksmål)
* Rettskrivningen av 1910 (landsmål)
* Rettskrivinga av 1917 (bokmål og nynorsk)
* Rettskrivningen av 1938 («samnorskreformen»)
* Rettskrivningen av 1941 («nazi-reformen» for bokmål og nynorsk)
* 1951-reformen (muntlig norsk)
* Læreboknormalen av 1959 (norm for bokmål og nynorsk i skolebøker)
* Rettskrivningen av 1981 (bokmål)
* Rettskrivningen av 1986 (uoffisielt riksmål)
* Rettskrivningen av 2005 (bokmål)
* Rettskrivinga av 2012 (nynorsk)

## Referanser
# Glyf

Ulike glyfer som representerer den lille bokstaven «a»; de er allografer, ulike varianter av et grafem.
**Glyf** (via fransk *glyphe* fra gresk γλύφω, *glyphē*, «utskjæring» til *glyphein*, «hugge, risse inn»), *tegnbilde*, er den visuelle framstillingen av et tegn. I typografi er en glyf «den spesifikke formen, designet eller representasjonen av en karakter». Det er en særskilt grafisk representasjon, i et bestemt skrifttype, av et element av skriftspråk. Et grafem, eller en del av et grafem (som et diakritisk tegn), eller noen ganger flere grafemer i kombinasjon (en sammensatt glyf) kan bli representert av en glyf.

Et tegn kan vises med flere forskjellige glyfer, for eksempel har bokstaven **a** to hovedglyfer: Én med «krok» i toppen og én uten slik krok (se illustrasjon). Den sistnevnte glyfen er vanlig i håndskrift, mens den første dominerer i trykket skrift. Ingen tegn har en endelig og godkjent form, men kan representeres i en rekke forskjellige variasjoner (glyfer). Dog vil lesbarheten synke desto lenger vekk man fjerner seg fra «idealformen» for et tegn.

## Lingvistikk

Maya glyfen *Ok* representerer dag 10 ifølge mayakalenderen *tzolkin*.
I lingvistisk sammenheng tilsvarer *glyfen* en allograf og *tegnet* et grafem.

## Arkeologi

I arkeologi er en *glyf* et symbol som står for en lyd, ord, idé eller som på annen måte formidler informasjon. En glyf kan være et piktogram eller et ideogram, del av et skriftsystem og kan representere en stavelse eller logogram. På engelsk kalles det for *petroglyph*, men på norsk oversatt til det mer omfattende samlebegrepet helleristning.

## Noter

## Referanser

## Se også

* Geoglyf
* Hieroglyf
* Triglyf

## Eksterne lenker

* (en) Glyphs – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
# Arabiske tall

Arabiske tall.
Utviklingen av indiske tall via arabiske tall til bruken i Europa.
**Arabiske tall**, også kjent som **indisk-arabiske tall** eller **indo-arabiske tall**, er den vanligste symbolske representasjon av tall i verden. Utviklingen av disse er regnet som en av de viktigste innenfor matematikken, og stammer da opprinnelig fra India hvor de ble oppfunnet omkring år 500. Til Europa spredte de seg geografisk via den arabiske verden, derav navnet, hvor de første gang ble nevnt av den assyriske biskopen Severus Sebkoht i 662 AD. Arabiske tall kom ikke i særlig bruk i Norge før på 1300-tallet. Gjennom århundrene utviklet skrivemåten seg til å ligne mer og mer på tallene slik de ser ut i dag.

Det enestående ved indernes system er oppfinnelsen av talltegnet 0, «null», som gjør det mulig å skrive ned at en tallklasse (enere, tiere, hundrere osv.) er tom. Det finnes kun ett tall som er slik at når vi setter dette tallet *foran* et hvilket som helst annet tall, så forandres ikke verdien av tallet vi startet med. Tallet med denne unike egenskapen er nemlig «null», skrevet **0**. Erkjennelsen av det tomme balansepunktet, null, midt mellom positive og negative tall, kan anses å forutsette en verdensforståelse som rommer tomheten som element. I kulturene i Midtøsten og Vesten ble verden derimot forstått dualistisk, det vil si god eller ond, positiv eller negativ, så på den måten var tallet 0 revolusjonerende.

Titallsystemet som muntlig tellesystem er dog mye eldre enn det nedskrevne systemet. Så vidt man kan se, har det vært med det indoeuropeiske folket som utvandret fra slettene ved Svartehavet. De tallordene hvor man teller på fingrene er felles for alle de indoeuropeiske språk, og systemet med titallet er over alt bygget på moduler av ti, 10, unntatt hvor man også telte med tærne (tjuetall). Keltisktalende folk, og på fransk, dansk og tsjetsjensk, teller stadig i en tjuetallsmodul. Således blir 90 lik *«quatre-vingt-dix»*, det vil si «fire ganger tyve og så ti» på fransk, eller 50 blir lik *«halv-tredje-sinde-tyve»*, det vil si «halvveis til det tredje ganger tyve» på dansk.

## Se også

* Øst-arabiske tall
* Titallsystemet (det desimale tallsystemet)
* Romertall

## Referanser
# Tegnsett

**Tegnsett** eller **tegnkoding** er det som i datamaskiner definerer hvilket lesbart symbol som representeres av et gitt heltall. All tekst i datamaskiner er remser av heltall, i denne sammenhengen kalt *tegnkoder*. Tegnkodenes digitale representasjon kan være oktetter, elektriske pulser, morsekode eller hva som helst som egner seg for elektronisk databehandling.

Det er viktig at tekstdata leses etter samme tegnsett som de ble skrevet med, ellers vil noen tegnkoder bli mistolket. Nordiske tegn og diakritiske tegn er mest sårbare for denne typen programvarefeil, ettersom de er forskjellig definert eller utelatt i forskjellige tegnsett. Når informasjon om hvilket tegnsett som er brukt ikke lagres sammen med teksten, som tilfellet er med tekstfiler, er dette et uunngåelig problem.

Det moderne Unicode (som er identisk med ISO/IEC-standarden ISO/IEC 10646) er en omfattende standard som inkluderer all verdens bokstaver, tall og andre symboler, og definerer hvordan hver av dem skal assosieres med en spesifikke tallverdier. Det finnes flere standarder for å oversette disse tallverdiene til oktetter. Noen eksempler er UTF-7, UTF-8, UTF-16, UCS-2 og UCS-4. I denne sammenhengen omfatter begrepet *tegnsett* også kodingen til oktetter.

Foruten Unicode finnes de nordiske bokstavene ÄÅÆÖØ og äåæöø (i den rekkefølgen) i følgende tegnsett: ISO-8859-1, *ISO-8859-4*, *ISO-8859-9*, *ISO-8859-10*, *ISO-8859-14*, *ISO-8859-15* og *ISO-8859-16*. Bare de to siste av denne tegnsettfamilien inneholder eurotegnet €.

I ASCII-baserte tegnsett er det forskjell på tegnene for tallene og tallene selv; tegnene for tallene 0-9 har verdiene 48-57. På systemer der en byte er 8 bit, lagres også 7 bits ascii som 8 bit. Tegnsettet iso-8859-1 lagrer Å som 197, Æ som 198 og Ø som 216. Små bokstaver er 32 høyere enn de tilsvarende store. Enkle alfabetiseringsalgoritmer vil derfor sortere "ÆæØøÅå" som "ÅÆØåæø". De 256 første tegnene i unicode er de samme som i iso-8859-1, men bare de 128 første tegnene av utf-8 har samme digitale representasjon som i iso-8859-1, ettersom de 128 neste tar 2 oktetter i utf-8.

## Se også

* ASCII
* ISO-8859-1
* UTF-8
* UTF-16
* Tegnspråk
* Morsealfabetet

Denne artikkelen er en **spire**. Du kan hjelpe Wikipedia ved å utvide den.