Rikunarita-ORG/Wikinium huggingface dataset:
# Lydskrift

**Lydskrift** (også kjent som **fonetisk alfabet**) er visuell representasjon av talelyder (eller *fonetikk*) ved hjelp av symboler. Den mest kjente lydskriften bruker et fonetisk alfabet, slik som det internasjonale fonetiske alfabetet.

## Versus ortografi

Uttalen av ord i alle språk endrer seg over tid. De skrevne formene (ortografi) blir ofte ikke endret for å ta hensyn til slike endringer og representerer ikke en nøyaktig uttale. Ord lånt fra andre språk kan beholde stavemåten fra originalspråket, og som kan ha en annet system med forholdet mellom skrevne symboler og talelyder. Uttale kan også variere sterkt mellom dialekter av et språk. Standard ortografi i noen språk, slik som engelsk og tibetansk, er ofte irregulær og gjør det vanskelig å forutsi uttalen fra stavemåten. For eksempel rimer ikke ordene *bough*, *tough*, *cough*, *though* og *through* med hverandre på engelsk selv om stavemåten kunne tyde på det. Andre språk, slik som spansk og italiensk har et mer konsekvent (men likevel ikke perfekt) forhold mellom ortografi og uttale. I motsetning til dette kan noen få språk hevde å ha et fullt fonetisk stavesystem (en fonemisk ortografi).

For de fleste språk gjør lydskrift det mulig å vise uttale med et en-til-en-forhold mellom lyd og symbol som er mye nærere enn språkets ortografi. Lydskrift muliggjør å gå utenfor ortografi, undersøke forskjeller i uttale mellom dialekter innen et gitt språk og identifisere endringer i uttale som kan finne sted over tid.

Et grunnleggende prinsipp i lydskrift er at det skal gjelde alle språk, og symbolene i det skal betegne de samme fonetiske egenskapene i et hvilket som helst språk som transkriberes. Det følger at en transkripsjon utviklet for ett enkelt språk eller gruppe av språk ikke er en fonetisk transkripsjon, men en ortografi.

## Referanser
# Hiragana

Kana
* Hiragana
* Katakana
* Hentaigana
* Man’yōgana

**Hiragana** (平仮名, Hiragana) er en japansk stavelsesskrift, som sammen med katakana og kanji utgjør det japanske skriftspråket. Hver *kana* representerer en stavelse. Det er enten en vokal (som for eksempel en *A* (あ, **A**)) eller en konsonant etterfulgt av en vokal (som for eksempel *Ka* (か, **Ka**)). Eneste unntak er *N* (ん, **N**).

Hiragana brukes i ord det ikke finnes kanji for, ord forfatteren ikke kjenner kanjitegnet for, eller i situasjoner der bruk av kanji blir for formelt. Dessuten brukes hiragana for å danne endelser på verb og adjektiv. Også partiklene i språket blir skrevet med hiragana.

## Tegnene

Det finnes 46 grunntegn i hiragana-systemet (48 med ゐ (wi, *ゐ*) og ゑ (we, *ゑ*), som ikke er i bruk mer). Det finnes flere måter å stave japanske tegn med latinske bokstaver, men Hepburn-systemet er det vanligste.

|  |  |
| --- | --- |
| vokaler | yōon (diftonger) |
| あ *a* | い *i* | う *u* | え *e* | お *o* | (ya) | (yu) | (yo) |
|  |
| か *ka* | き *ki* | く *ku* | け *ke* | こ *ko* | きゃ *kya* | きゅ *kyu* | きょ *kyo* |
| さ *sa* | し *shi* | す *su* | せ *se* | そ *so* | しゃ *sha* | しゅ *shu* | しょ *sho* |
| た *ta* | ち *chi* | つ *tsu* | て *te* | と *to* | ちゃ *cha* | ちゅ *chu* | ちょ *cho* |
| な *na* | に *ni* | ぬ *nu* | ね *ne* | の *no* | にゃ *nya* | にゅ *nyu* | にょ *nyo* |
| は *ha* | ひ *hi* | ふ *fu* | へ *he* | ほ *ho* | ひゃ *hya* | ひゅ *hyu* | ひょ *hyo* |
| ま *ma* | み *mi* | む *mu* | め *me* | も *mo* | みゃ *mya* | みゅ *myu* | みょ *myo* |
| や *ya* |  | ゆ *yu* |  | よ *yo* |  |
| ら *ra* | り *ri* | る *ru* | れ *re* | ろ *ro* | りゃ *rya* | りゅ *ryu* | りょ *ryo* |
| わ *wa* | ゐ *wi* |  | ゑ *we* | を *wo* |  |
|  | ん *n* |  |
|  |
| が *ga* | ぎ *gi* | ぐ *gu* | げ *ge* | ご *go* | ぎゃ *gya* | ぎゅ *gyu* | ぎょ *gyo* |
| ざ *za* | じ *ji* | ず *zu* | ぜ *ze* | ぞ *zo* | じゃ *ja* | じゅ *ju* | じょ *jo* |
| だ *da* | ぢ *(ji)* | づ *(zu)* | で *de* | ど *do* | ぢゃ *(ja)* | ぢゅ *(ju)* | ぢょ *(jo)* |
| ば *ba* | び *bi* | ぶ *bu* | べ *be* | ぼ *bo* | びゃ *bya* | びゅ *byu* | びょ *byo* |
| ぱ *pa* | ぴ *pi* | ぷ *pu* | ぺ *pe* | ぽ *po* | ぴゃ *pya* | ぴゅ *pyu* | ぴょ *pyo* |

## Referanser
# Katakana

Kana
* Hiragana
* Katakana
* Hentaigana
* Man’yōgana

**Katakana** (片仮名, カタカナ *eller* かたかな) er en japansk stavelsesskrift, som sammen med hiragana og kanji utgjør det japanske skriftspråket. Katakana brukes for fremmedord, egennavn og andre ord med ikke-japansk opphav, for eksempel ordet for *datamaskin*: コンピューター (*konpyuutaa*).

Hvert tegn utgjør en stavelse som f.eks "a" (ア) eller en annen kombinasjon av en konsonant og vokal, som f.eks ネ (*ne*). Det finnes ingen enkelstående konsonanttegn i Katakana, bortsett fra ン (*n*). Katakana med sine rette former skiller seg fra hiragana, som har mer avrundede tegn.

Det er tilsammen 104 tegn med 46 grunntegn (akkurat slik som i hiragana.)

|  |
| --- |
| vokaler |
| ア *a* | イ *i* | ウ *u* | エ *e* | オ *o* |
|  |
| カ *ka* | キ *ki* | ク *ku* | ケ *ke* | コ *ko* |
| サ *sa* | シ *shi* | ス *su* | セ *se* | ソ *so* |
| タ *ta* | チ *chi* | ツ *tsu* | テ *te* | ト *to* |
| ナ *na* | ニ *ni* | ヌ *nu* | ネ *ne* | ノ *no* |
| ハ *ha* | ヒ *hi* | フ *fu* | ヘ *he* | ホ *ho* |
| マ *ma* | ミ *mi* | ム *mu* | メ *me* | モ *mo* |
| ヤ *ya* |  | ユ *yu* |  | ヨ *yo* |  |
| ラ *ra* | リ *ri* | ル *ru* | レ *re* | ロ *ro* |
| ワ *wa* |  | ヲ *wo* |  |
|  | ン *n* |  |
|  |
| ガ *ga* | ギ *gi* | グ *gu* | ゲ *ge* | ゴ *go* |
| ザ *za* | ジ *ji* | ズ *zu* | ゼ *ze* | ゾ *zo* |
| ダ *da* | ヂ *(ji)* | ヅ *(zu)* | デ *de* | ド *do* |
| バ *ba* | ビ *bi* | ブ *bu* | ベ *be* | ボ *bo* |
| パ *pa* | ピ *pi* | プ *pu* | ペ *pe* | ポ *po* |
# Han-kinesere

En gruppe han-kinesiske kvinner i Guizhou-provinsen iført drakter i tradisjonen fra det gamle Ming-dynastiet.**Han-kinesere** er den etniske gruppe som majoriteten av verdens kinesere tilhører. Således dreier det seg om verdens største folkeslag.[*trenger referanse*]

De er regnet med i Folkerepublikken Kina som en offentlig anerkjent nasjonalgruppe.

Han-kineserne utgjør 92 prosent av befolkningen på det kinesiske fastland og nesten en femtedel av jordens totale befolkning.[*trenger referanse*]

Uttrykket benyttes for å skille majoriteten av kineserne fra de mange mindre beslektede etniske gruppene som finnes i Kina. Navnet kommer fra Han-dynastiet, en kinesisk herskerslekt som regjerte fra 206 fvt. til 220 evt. over de deler av Kina som er han-kinesernes kjerneområde. Ofte benyttes betegnelsene «kineserne» og «han-kineserne» om hverandre, men i Kina oppfattes det som svært feilaktig idet det ikke tar hensyn til de 55 etniske minoriteter i landet.[*trenger referanse*]

## Eksterne lenker

*
*

Denne artikkelen er en **spire**. Du kan hjelpe Wikipedia ved å utvide den.
# Japansk skrift

Kana
* Hiragana
* Katakana
* Hentaigana
* Man’yōgana

**Japansk skrift** består i dag av 3 skriftsystem: *Kanji*, *Hiragana* og *Katakana.*

* *Hiragana* er en stavelsesskrift som blir brukt på japanske ord som ikke har Kanji, eller ord der det er uvanlig å bruke Kanji.
* *Katakana* er en stavelsesskrift som brukes mest på fremmedord, navn og stedsplasser.
* *Kanji* er opprinnelig kinesiske tegn. Kanji-tegn er lette å kjenne igjen fordi tegnene er store og ofte vanskelige å lære.

Det går også an å skrive japansk med det latinsk alfabet:
«Jeg» kan altså skrives på 3 måter: 私 (kanji), わたし (hiragana) og ワタシ (katakana – men det er uvanlig for dette ordet). I tillegg kan du skrive uttalelsen med latinske bokstaver ("watashi"), nemlig Rōmaji.

## Eksterne lenker

* Lær japansk språk og skrift
# Skriving

Skriving
**Skriving** er å formidle en tekst gjennom tegn og symboler. Skrift skiller seg fra bruk av bilder eller lyd for å formidle et budskap ved at det kreves lesekyndighet for å forstå teksten. Komplekse skrivesystemer av protokileskrift på leire og tre har muligens eksistert i Syria og Tyrkia så tidlig som på midten av det fjerde millennium f.Kr.

Språket uttrykkes ofte på forskjellige måter avhengig av om det er skriftlig eller muntlig overlevering. Man skiller derfor gjerne mellom skriftspråk og talespråk. Skriftspråket er gjerne mer formalisert enn talespråket, fordi det er basert på standardformer som kan uttrykke flere dialekter.

Skriving fordrer kjennskap til visse andre ferdigheter. Den første er evnen til å føre skriveredskapet eller til å bruke en skrivemaskin eller datamaskin. I tidligere tider var det få som var skrivekyndige, og man fant personer som gjorde det til sitt yrke å skrive det andre dikterte for dem. Graden av ferdighet har en betydelig påvirkning på evnen til å uttrykke seg skriftlig; en person med dårlig håndskrift kan ha problemer med å gjøre seg forstått og vil ofte nøle med å skrive, mens en person som skriver sakte på maskin ofte vil gjøre feil.

Den andre ferdigheten er evnen til å stave ord og til å sette sammen grammatisk korrekte setninger. Fordi skriftspråket ofte skiller seg fra talespråket er dette noe man må lære. Ved bruk av tekstbehandler på en datamaskin har man tilgang til stavekontroll, men dette er oftest ikke nok til å luke ut alle skrivefeil.

Blant underlag som er blitt brukt gjennom tiden: steinheller, leire, bambusrør, papyrus, voks, vellum, pergament, papir, sand, kobberplater, ben; mens stifter, fjærpenn, skrivepensler, blyanter, fylle- og kulepenn er blitt brukt som skriveredskaper.

Rundt år 8 000 f.Kr. bruktes knuter, innristinger og symboler til informasjonsformidling, rundt 3 000 f.Kr. bruktes kileskrift, rundt 2 500 f.Kr. bruktes papyrus, fra 6. til 19. århundre erstattet fjørpenner stifter, som hadde blitt brukt til, blant annet, kileskrift, i 1795 ble blyanten oppfunnet av franskmannen Nicolas-Jacques Conté, i 1868 ble skrivemaskinen oppfunnet, i 1888 ble kulepennen oppfunnet av amerikaneren John J. Loud, i 1964 kom den første tekstbehandlingsmaskinen på markedet, laget av IBM, og i 2007 kom den første iPhone på markedet.

## Se også

* Skrift
* Lesing
* Skriveterapi

## Referanser

## Eksterne lenker

* (en) Writing – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
# Stavelsesskrift

En **stavelsesskrift** (av og til også **stavelsesalfabet**) er et skriftsystem som består av symboler som representerer stavelser. Disse stavelsene settes sammen for å representere ord. Et symbol i en stavelsesskrift representerer vanligvis en konsonant fulgt av en vokal. I et ekte stavelsesalfabet fins det ingen systematisk grafisk likhet mellom fonetisk beslekta tegn. Det vil si at tegn for «ke», «ka» og «ko» ikke har noen likhet som indikerer den felles k-lyden.

Japansk bruker to stavelsesskrifter: hiragana og katakana. Andre språk med stavelsesskrift er amerikanske indianske språk som cherokesisk. Flere språk i det gamle Midtøsten brukte kileskrift, som er en stavelsesskrift med enkelte ikke-syllabiske innslag.

## Se også

* Abugida, som også baserer seg på å skrive stavelser, men der det er et slektskap mellom stavelser som har samme grunnkonsonant.

## Eksterne lenker

* Omniglot – syllabaries
# Uttale

**Uttale** av et ord er den måten som enten et enkeltindivid sier et ord, eller den måten de fleste brukere av et språk sier ordet.

Et ord kan sies på forskjellige måter av forskjellige individer eller grupper, avhengig av mange faktorer, som for eksempel stedet de vokste opp, tiden de vokste opp på, hvor de bor eller sosial klasse. Forskjellig uttale av et ord forandrer ikke ordets mening (semantisk innhold).

Måten en person uttaler et ord på er først og fremst avhengig av de grunnleggende lydenhetene (fonene) som benyttes i språket hen snakker. Den grenen av lingvistikken som omhandler disse lydenhetene kalles fonetikk.

«kjell»
I 1886 begynte en gruppe engelske og franske språklærere arbeidet med et internasjonalt alfabet for å beskrive uttalen til alle lydene i forskjellige språk. Resultatet ble det internasjonale fonetiske alfabetet IPA.

I Norge har uttalen av det norske språket til tider skapt debatt. Et eksempel på dette er bortfallet av lyden /ç/ (som i ordene *kjøtt* og *kino*) i enkelte dialekter og sosiolekter. Dette har blant annet ført til at Petter Schjerven i programmet *Typisk norsk* på NRK (mer eller mindre seriøst) introduserte en ny bokstav til det norske alfabetet. Bokstaven skulle hete *kjell* og skulle plasseres mellom *l* og *m* i alfabetet.
# Dagligtale

**Dagligtale** er det språket som blir brukt i det daglige liv. Dette er det språket som har høyest[*trenger referanse*] kommunikasjonspotensial, det blir brukt til uformelle, private situasjoner der høyspråk (med sine formelle egenskaper) setter for strenge grenser for uttrykksmulighetene.

Dagligtale utføres vanligvis muntlig og i person-til-personkommunikasjon. Både gester, mimikk og tonefall vil derfor støtte opp under kommunikasjonen. Situasjonen vil også tillate umiddelbar feedback, noe som kan trengs dersom deltakerne ikke er i besittelse av samme vokabular (kommer fra samme område).

Dagligtalen følger ofte andre normer enn de som gjelder for ett skriftspråk. En kan allikevel ikke si at slike avvik er «ukorrekte». Dette kan virke problematisk for legfolk fordi grammatikker og ordbøker tar lite hensyn til dagligtale, de vil derfor ofte tro at det er «galt» språk. Noen steder, som for eksempel i Bergen, er dagligtalen og dialekten gjort til gjenstand for større ord- og vendingslister. En slik blir punktvis presentert i begge bergensavisene med forklaringer.

«Dialekt» og «dagligtale» er ikke synonymer.

## Se også

* Barnespråk
* Sjargong
* Slang
* Vulgærspråk
* Banning

## Eksterne lenker

* Høyspråk
# Lånord

**Lånord** er ord som har kommet inn i ordforrådet til et språk fra et annet språk, til forskjell fra arveord, som var en del av ordforrådet da språket (eller språkfamilien det er en del av) ble dannet. Et annet begrep for det samme er *importord*. Man kan skille mellom lånord og fremmedord, der forskjellen er at lånord i større grad blir en naturlig del av mottagerspråket.

Lånordsforskning er viktig i språkhistorisk forskning av flere grunner. For utforskningen av språkslektskap gjelder det å skille mellom arveord og lånord. Der to språk har samme ord med samme betydning, vil det være argument for språkslektskap, men bare dersom ordet ikke er et lånord. Et eksempel på tilfeller der dette er aktuelt, er spørsmålet om språkslektskap mellom uralske og tyrkiske språk, der lånord står sentralt.

Lånord kan også fortelle noe om tidligere språktrinn i det långivende språket. For eksempel er det mange urnordiske lånord i finsk, ord som i finsk ikke har gått gjennom de lydendringene de senere gikk gjennom i nordisk, slik at man for eksempel har *kuningas* «konge» og *rastas*, «trost» fra urnordisk *\*kuningaR* og *\*trastaR*, der a-en i suffikset forsvant i synkopetiden i germansk.

## Lånord i norsk

Norsk har en stor andel lånord, hvorav størsteparten er hentet fra nedertysk. I senmiddelalderen skjedde en voldsom import av nedertyske ord i det skandinaviske ordforrådet, som endret de skandinaviske språkene dramatisk i forhold til slik språkene var i høymiddelalderen. Det er anslått at mellom 30 og 40 prosent av det norske ordforrådet i dag er hentet fra nedertysk. Ord av nedertysk opprinnelse er f.eks. *arbeid*, *betale*, *bruke*, *føle* og *snakke*. Det er også en god del lånord av latinsk og gresk opprinnelse i skandinaviske språk; dette er ord som gjerne gjenfinnes i de fleste europeiske språk, og som ble tatt opp i norsk langt senere, særlig gjennom universitetene og vitenskapen. Generelt er de nedertyske lånordene i skandinavisk i større grad basisvokabular, altså ord som brukes svært ofte av alle lag av befolkningen, er en nødvendig del av språket og som «føles norske», mens lånord av latinsk og gresk opprinnelse er mer utpregede fremmedord, gjerne ord knyttet til vitenskap og utdannelse (typisk eksempel: *leksikon*). Norsk har også en del lånord fra høytysk og lånord hentet fra diverse andre europeiske språk. Også i vår tid tar norsk opp lånord/fremmedord, særlig fra engelsk, men også fra andre språk. Nye fremmedord kommer inn i språket bl.a. gjennom fjernsynet og Internett.

## Se også

* Fremmedord

## Fotnoter

## Referanser

## Eksterne lenker

* Innbyrdes lån – låneord blant skandinaviske land *(Engelsk*)
# Middelalderkinesisk

**Middelalderkinesisk** eller **mellomkinesisk** (forenklet kinesisk: 中古汉语; tradisjonell kinesisk: 中古漢語; pinyin: *zhōnggǔ Hànyǔ*) er en historisk form og gren av dagens kinesisk. Det ble talt i de østre delene av det nåværende Fastlands-Kina. Det var talemål i tidsperioden 600-900 e.Kr, og ble dermed benyttet for eksempel i Song-dynastiet.

Middelalderkinesisk kan inndeles i en tidligere og en senere periode. Overgangen mellom tidlig middelalderkinesisk og sen middelalderkinesisk anses å ha skjedd i midten av Tang-dynastiet da det fant sted en rekke fonologiske endringer.

Middelalderkinesisk er ofte benyttet som et rammeverk for studiet og beskrivelsen av ulike moderne varianter av kinesisk. Grener av kinesisk, som mandarinkinesisk (inkludert «rikskinesisk», det vil si standard kinesisk, som baserer seg på talespråket i Beijing), kantonesisk og wukinesisk kan i stor grad bli behandlet som avvikende utviklinger av Qieyunsystemet. Studiet av middelalderkinesisk gir også bedre forståelse og analyse av klassisk kinesisk poesi, som studiet av Tangpoesien (poesien i Tang-dynastiet).

## Litteratur

* Baxter, William H. (1992): *A Handbook of Old Chinese Phonology*, Berlin: Mouton de Gruyter, ISBN 978-3-11-012324-1.
* Baxter, William H.; Sagart, Laurent (2014): *Old Chinese: A New Reconstruction*, Oxford University Press, ISBN 978-0-19-994537-5.
* Branner, David Prager (2006): «What are rime tables and what do they mean?» i: Branner, David Prager: *The Chinese Rime Tables: Linguistic Philosophy and Historical-Comparative Phonology*, Amsterdam: John Benjamins, ISBN 978-90-272-4785-8, s. 1–34
* Chan, Abraham (2004): «Early Middle Chinese: towards a new paradigm» i: *T'oung Pao* **90** (1/3): 122–162, doi:10.1163/1568532042523149, JSTOR 4528958.

## Eksterne lenker

* Introduction to Chinese Historical Phonology ved Guillaume Jacques
* Traditional Chinese Phonology ved Guillaume Jacques
* Historical Chinese Phonology/Philology at Technical Notes on the Chinese Language Dialects ved Dylan W.H. Sung