# Uiguri[labot | labot pirmkodu]

Uiguri
ئۇيغۇر *(Uygur)*|  Uiguru jauniete pie Kotanas ciema (2005). |
| Visi iedzīvotāji |
|
11,37 miljoni |
| Reģioni ar visvairāk iedzīvotājiem |
|  Ķīna (Siņdzjana)  Kazahstāna  Kirgizstāna  Uzbekistāna  Turcija  Turkmenistāna  Krievija  Tadžikistāna  Pakistāna |
| Valodas |
|
uiguru valoda |
| Reliģijas |
|
Vairums musulmaņi. |
| Radnieciskas etniskas grupas |
|
Tjurku valodās runājošie: turki, turkmēņi, azerbaidžāņi, uzbeki, kazahi, kirgīzi, tatāri, jakuti, čuvaši, baškīri, karakalpaki, tivieši, altajieši, hakasi, karačaji, nogaji, kumiki un gagauzi. |
|  |

**Uiguri** ir tjurku tauta Centrālāzijā. Runā uiguru valodā. Ķīnas Siņdzjanas Uiguru autonomā rajona pamatiedzīvotāji. To skaits Ķīnā ir aptuveni 9 miljoni cilvēku. Dzīvo arī Kazahstānā (229 tūkstoši, 2005. gadā), Kirgizstānā (37 tūkst.), Uzbekistānā (36 tūkst.), Krievijā (ap 3 tūkst., 2002. gadā). Dzīvo arī dažos rajonos Afganistānā, Pakistānā un Indijā.

Ticīgie ir musulmaņi (sunnīti). Līdz 14.—17. gadsimtam uiguri piekopa šamanismu, kristietību un budismu.

Antropologiski uiguri pieder pie eiropeīdās rases ar nelielu mongoloīdo piejaukumu.

## Vēsture

Vārds "uigurs" nozīmē "solidaritāte", "vienotība".[*nepieciešama atsauce*]

Uiguri ir viena no senākajām tjurku tautām. To senči bija klejotāju ciltis Baikāla ezera apkaimē. Rakstītajos avotos uiguri pirmoreiz pieminēti m.ē. 3. gadsimtā. 5.—8. gadsimtā uiguri ietilpa žužanu kaganātā, vēlāk — Austrumu Tjurku kaganātā.

646. gadā uiguru vadonis Tumidu pasludināja sevi par kaganu. Uiguriem apvienojoties ar kaimiņu ciltīm, kagana Guli Peilo vadībā 744. gadā viņi sagrāva Austrumu kaganātu, kas tajā laikā jau bija novājināts. 745. gadā tika izveidots Uiguru kaganāts. Galvaspilsēta Ordubalika tika dibināta Hangaja kalnos, Orhonas ielejā (tagadējā Mongolijā). 840. bija neražas gads, kā dēļ valstī sākās nesaskaņas. To izmantoja Jeņisejas kirgīzi, kas iebruka Uiguru kaganātā ar 100 tūkstošu lielu karaspēku. Uiguru valsts beidza pastāvēt.

Pēc Uiguru kaganāta sagrāves uiguri pārcēlās uz rietumiem, pamazām pārejot no klejotāju dzīvesveida uz nometnieku dzīvesveidu. Daļa uiguru pārcēlās uz Austrumu Turkestānu un Gaņsu rietumu daļu, kur tika izveidotas divas neatkarīgas valstis — ar centriem Gaņsu un Turfanā. Pirmo iznīcināja tanguti, otrā 12. gadsimtā kļuva par karakitaju vasali, bet 14. gadsimtā tika pievienota Mongolistānai. 17.—18. gadsimta Austrumu Turkestānā bija uiguru valsts, kuru 1760. gadā iekaroja Ķīnas mandžūru valdnieki. 18.—20. gadsimtā lielas uiguru grupas emigrēja uz Vidusāziju (galvenokārt Semirečji, Fergānu).

Ilgā iekarotāju kundzība, sadrumstalotība un citi iemesli noveda pie tā, ka etnonīms "uigurs" gandrīz vairs netika lietots. Uigurus dalīja grupās pēc dzīvesvietas (kašgarliki, jarkendliki, turfanliki, askuliki) vai nodarbošanās (taranči — zemkopji, kas 18. gadsimtā apmetās Ili ielejā). Uiguri tomēr saglabāja etnisko pašapziņu un savu valodu. Kopīgs etnonīms — "uiguri" pieņemts uiguru pārstāvju kongresā Taškentā 1921. gadā. 1955. gadā tika izveidots Siņdzjanas Uiguru autonomais rajons Ķīnā.

Uiguru galvenā nodarbošanās — apūdeņojamā zemkopība, lopkopība, mājamatniecība; daļa uiguru nodarbināti rūpniecībā un tirdzniecībā.

## Skatīt arī

* Siņdzjana

## Atsauces

## Ārējās saites

* Uiguru dilemma — China — informatīva viedoreportāža par uiguriem Ķīnā (angļu val.), YouTube.