Rikunarita-ORG/Wikinium huggingface dataset:
# Ziemeļu un Dienvidu dinastijas

Ķīnas dalījums Ziemeļu Vei un Dienvidu Sun valstīs
Ķīnas dalījums 440. gadā
Čeņ dinastija dienvidos, Ziemeļu Džou gaiši zilā, Ziemeļu Cji tumši zilā, Rietumu Lian rozā, 560.gadā
**Ziemeļu un Dienvidu dinastijas** ir posms Ķīnas vēsturē no 420. līdz 589. gadam, kas sākās pēc tam kad dienvidos sabruka Dzjiņu dinastija, bet ziemeļos par varu cīnijās jaunās barbaru dinastijas. Šis laiks ir nestabilā Sešu dinastiju laika (220—589) beigu posms.

Lai arī Ķīnu plosīja politiskie un militārie konflikti, šajā laikā Ķīnas kultūra sasniedza jaunas virsotnes. Ta kā Ķīnas dienvidi attīstīja sakarus ar mūsdienu Vjetnamā un Kambodžā esošajām valstīm, Ķīnā ienāca Indijas kultūra, valstī izplatījās mahājāna un daoisms. Šajā laikā notika ievērojama haņu migrācija uz teritorijām dienvidos no Jandzi upes, arī ziemeļu teritorijās ienākušie barbari pieņēma ķīniešu kultūru.

## Ziemeļu dinastijas

Par Ziemeļu dinastiju perioda sākumu uzskata 439. gadu, kad Ziemeļu Vei iekaroja Ziemeļu Lian dinastijas valsti, tādējādi apvienojot ziemeļus vienā valstī. Pēc Piecu Barbaru sacelšanās radušās daudzās valstiņas pakāpeniski iekaroja un 386. gadā apvienoja Ziemeļu Vei dinastijas valsts (386—535), kas vēlāk sašķēlās Austrumu Vei (534—550) un Rietumu Vei (535—556) valstīs. Ziemeļu Vei dinastiju izveidoja tjurku un mongoļu priekšteči šanbei (*xianbei*).

Austrumu Vei dinastijai sekoja Ziemeļu Cji dinastija (550—577). Rietumu Vei dinastijai sekoja Ziemeļu Džou (557—581) dinastija, kurai sekoja Sui dinastija.

## Dienvidu dinastijas

Dienvidos viena otrai sekoja virkne īslaicīgu dinastiju kuras dibināja ģenerāļi, kas mācēja sagrābt varu, bet kuru pēcnācējiem neizdevās to noturēt. Pēc pēdējā Dzjiņu imperatora gāšanas izveidojās Dienvidu Sun (*Liu Sun*) dinastija (420—479) kam sekoja Dienvidu Cji (479—502), Lian (502—557), Rietumu Lian (555—587) un Čeņ (557—589) dinastijas, kurās bieži mainījās valdnieki, katrā dinastijā to bija no 5—8. Visām dienvidu dinastijām, izņemot Lian, galvaspilsēta bija Naņdzjina. Par veiksmīgāko var uzskatīt Lian dinastijas dibinātāja, imperatora Sjao Jaņa (Vudi) (502—549) valdīšanas laiku.

Vājā Čeņ dinastija nespēja pretoties ziemeļu valdnieka Jan Dzjana uzbrukumam un Ķīnu apvienoja jaunā Sui dinastija.
# Karakitaju haniste

Karakitaju haniste (zaļā), 1142
Karakitaju kampaņa pret seldžukiem, 1141.
**Karakitaju haniste** (ķīniešu hronikās **Rietumu Liao**) pastāvēja no 1124. līdz 1218. gadam. Izveidojās pēc kitanu Liao dinastijas sabrukuma, bēgļiem un daļai armijas bēgot Centrālāzijas virzienā. Pletās teritorijā no Altaja kalniem austrumos, līdz Arāla jūrai rietumos, aizņemot daļu mūsdienu Ķīnas, Mongolijas, Uzbekistānas, Tadžikistānas, Kirgizstānas un Kazahstānas. Galvaspilsēta Balasaguna atradās mūsdienu Kirgizstānā. Valdnieks pieņēma gjurhana titulu un turpināja saukties par Ķīnas imperatoru.

Valsti izveidoja Jelu Daši, kitanu augstmanis un ģenerālis, kas ar daudziem tūkstošiem kitanu 1124. gadā bēga uz brūkošās valsts rietumiem. Kitanu bēgļi sākotnēji virzījās cauri uiguru zemēm Tarimas ieplakā, sasniedzot Kašgaru, kas izrādīja pretestību, tad virzījās gar Tjanšana kalniem, beigās sasniedzot Isikula ezera apkārtni. 1131. gadā Jelu Daši pasludināja sevi par imperatoru. 1134. gadā kitani iekaroja turku Karahanu valsts zemes. 1137. iekaroja Hudžandu un pakļāva auglīgo Fergānas ieleju. Jelu Daši izmantoja iespēju iekarot Centrālāzijas pilsētas Buhāru un Samarkandu, 1141. gadā sakaujot seldžuku impērijas armiju.

Sava nelielā skaita dēļ, kitani pilnībā kontrolēja tikai galvaspilsētas apkaimi, tālākā teritorijās atstājot vietējo administrāciju. Dinastija saglabāja ķīniešu imperiālās varas tradīcijas paralēli savām senajām nomadu tradīcijām. Kitanu vairākumā dominēja budisms un senās animistu paražas, kamēr iekaroto iedzīvotāju vairākums bija musulmaņi. Valsts pārvaldē izmantoja arī persiešu un uiguru valodas.

Jelu Daši mira 1143. gadā un troņmantinieka nepilngadības dēļ par reģenti kļuva viņa sieva. Jelu Daši dēls valdīja no 1150. līdz 1163. gadam, pēc tam līdz 1177. gadam valdīja viņa māsa, kuru ģimenes strīdā nogalināja vīratēvs, kurš tronī iecēla vienu no saviem dēliem, kurš valdīja līdz 1211. gadam.

1208. pie karakitajiem pārbēga mongoļu valdnieka Čingishana sakautās naimanu cilts princis Kučlugs, kuram par sievu izdeva valdnieka meitu. 1211. gadā Kučlugs sadumpojās, ieslodzīja valdnieku un sagrāba varu. 1216. gadā Čingishans nosūtīja armiju sagūstīt Kučlugu, kuru izdevās notvert un sodīt ar nāvi 1218. gadā. Daļa karakitaju jau iepriekš bija pievienojusies mongoļiem karā pret Kučlugu.

Kitani runāja mongoļu valodai radniecīgā valodā, un 1211. gadā mongoļiem iebrūkot Dzjiņu dinastijas valstī, pārgāja mongoļu pusē.
# Suņs Džunšaņs

| **Suņs Džunšaņs** 孫中山 |
| --- |
| Suņs Džunšaņs ap 1912. gadu |
|  |
|  |
|
Ķīnas Republikas pagaidu prezidents |
|  |
| **Amatā** 1912. gada 1. janvāris — 1912. gada 1. aprīlis |
|  |
|

---

 |
| Dzimšanas dati |
1866. gada 12. novembrī Džunšaņa, Guanduna, Cjinu dinastija (tagad  Ķīna) |
| Miršanas dati |
1925. gada 12. martā (58 gadu vecumā)  Pekina, Ķīnas Republika (tagad  Ķīna) |
| Apglabāts |
Suņa Džunšaņa mauzolejs |
| Politiskā partija |
Gomiņdan |
| Profesija |
ārsts, filozofs, politiķis |
| Augstskola |
Honkongas Universitāte |
| Reliģija |
kristietība |
| Paraksts |  |

**Suņs Džunšaņs** (vienkāršotā ķīniešu: 孫中山, piņjiņs: *Sūn Zhōngshān*; zināms arī kā **Suņs Jisjeņs** (vienkāršotā ķīniešu: 孙逸仙, piņjiņs: *Sūn Yìxiān*, atveidojot svešvalodās no Honkongā lietotās izrunas, dzimis 1866. gada 12. novembrī, miris 1925. gada 12. martā), agrāk saukts par **Sunjatsenu**, bija ķīniešu revolucionārais demokrāts. Viņš tiek uzskatīts par Ķīnas Republikas "tēvu". Viņa vārdā nosaukta dzimtā Džunšaņas pilsēta un Džunšaņas pētniecības stacija Antarktīdā.

Jisjaņs bija pirmais ķīniešu nacionālistu partijas Gomiņdan priekšsēdētājs.

## Dzīvesgājums

Dzimis 1866. gadā Guandunas provincē zemnieka ģimenē. 1879. gadā viņš pārcēlās uz dzīvi pie sava brāļa Honolulu, kur mācījās anglikāņu skolā, vēlāk Honkongā viņu nokristīja kāds ASV misionārs.
No 1887. līdz 1892. gadam viņš studēja medicīnu Honkongas Universitātē, tad strādāja par ārstu Makao.
1894. gadā nodibināja Ķīnas atjaunošanas biedrību (興中會 / 兴中会) un organizēja Kantona sacelšanos pret Ķīnas impērijas valdību, pēc kuras apspiešanas devās trimdā uz Eiropu, tad ASV, Kanādu un Japānu.

1911. gada 10. oktobrī Ķīnas impērijā uzvarēja *siņhai revolūcijai*, kas sākās kā Učanas sacelšanās Uhaņā. Suņs Džunšaņs atgriezās Ķīnā, kur 1912. gada 1. janvārī oficiāli pasludināja republikas dibināšanu. Pirmajās Ķīnas parlamenta vēlēšanās uzvarēja Suņa Džunšaņa izveidotā Revolucionārā partija, 1912. gadā no 1. janvāra līdz 1. aprīlim viņš bija Ķīnas Republikas pagaidu prezidents.

1919. gada 10. oktobrī viņš no Ķīnas Revolucionārās partijas izveidoja Ķīnas Nacionālistu partiju (Gomiņdan, uzskatos līdzīga Eiropas sociāldemokrātiem). Meklējot atbalstu ārvalstīs, 1920. gadā Suņ Jatseņs nodibināja attiecības ar Padomju Krieviju.
Ar vietējo militāristu palīdzību 1921. gadā viņš iekaroja Guandžou, kur 1921. gada aprīlī izveidoja savu valdību, kas bija opozīcijā Pekinas valdībai. No 1923. līdz 1925. gadam Džunšaņs bija valsts *de facto* vadītājs.
Miris no vēža 1925. gadā.

## Atsauces

## Ārējās saites

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: Suņs Džunšaņs.

* *Encyclopædia Britannica* raksts (angliski)
* *Visuotinė lietuvių enciklopedija* raksts (lietuviski)
* *Brockhaus Enzyklopädie* raksts (vāciski)
* Krievijas Lielās enciklopēdijas raksts (2004-2017) (krieviski)
* *Encyclopædia Universalis* raksts (franciski)
* Enciklopēdijas *Krugosvet* raksts (krieviski)
# Suhbātars

| **Suhbātars DamdiniДамдины Сүхбаатар* ᠳᠠᠮᠳᠢᠨ ᠤ ᠰᠦᠬᠡᠪᠠᠭᠠᠲᠤ |
| --- |
|  |
|  |
|  |
|
Mongolijas kara ministrs |
|  |
| **Amatā** 1921. gada jūlijs — 1923. gada 22. februāris |
| Premjerministrs |
Bazars Damdins |
| Priekštecis |
Amats izveidots |
| Pēctecis |
Maksardžavs Hatanbātars |
|  |
|
Mongolijas Tautas armijas virspavēlnieks |
|  |
| **Amatā** 1921. gada 10. februāris — 1923. gada 22. februāris |
| Priekštecis |
Amats izveidots |
| Pēctecis |
Čoibalsans Horlogīns |
|  |
|

---

 |
| Dzimšanas dati |
1893. gada 2. februāris Urga, Cjinu impērija |
| Miršanas dati |
1923. gada 22. februāris (30 gadu vecumā) Ulanbatora, Mongolija |
| Apglabāts |
Suhbātara mauzolejs (līdz 2005. gadam) |
| Tautība |
mongolis |
| Politiskā partija |
Mongolijas Tautas partija |
| Tēvs |
Damdins |
| Māte |
Handžava |
| Dzīvesbiedrs(-e) |
Jandžmā Suhbātarina |
| Bērni |
3 dēli |
| Profesija |
Kareivis, politiķis |
| Reliģija |
budists |

**Suhbātars Damdini** (mongoļu: *Дамдины Сүхбаатар*; dzimis 1893. gada 2. februārī, miris 1923. gada 22. februārī) bija mongoļu revolucionārs un politiķis. Viņš tiek uzskatīts par vienu no nozīmīgākajām personām Mongolijas 1921. gada revolūcijā un Mongolijas Tautas Republikas izveidē.

## Vēsture

Suhbātars dzimis Urgā (mūsdienu Ulanbatora) nabadzīgā ģimenē. 1912. gadā viņš iestājās Mongolijas armijā un drīz vien izcēlās ar savām militārajām spējām. Pēc tam, kad 1919. gadā Ķīna anektēja Mongoliju, Suhbātars kļuva par vienu no galvenajiem pretestības kustības vadītājiem.

1920. gadā viņš bija viens no Mongolijas Tautas partijas dibinātājiem un devās uz Padomju Krieviju, lai lūgtu palīdzību cīņā pret ķīniešiem un baronu Ungernu fon Šternbergu. 1921. gadā viņa vadītā Tautas armija ar Sarkanās armijas atbalstu atbrīvoja Mongoliju. Pēc uzvaras Suhbātars ieņēma kara ministra un armijas virspavēlnieka amatus jaunajā valdībā.

Suhbātars mira 1923. gadā, tikai 30 gadu vecumā. Par godu viņam Mongolijas galvaspilsēta 1924. gadā tika pārdēvēta par Ulanbatoru (mongoļu valodā — "Sarkanais varonis").

## Pagodinājumi

Suhbātara vārdā ir nosaukts Mongolijas valsts galvenais laukums galvaspilsētā Ulanbatorā, kur 1946. gadā tika uzstādīts viņam veltīts jātnieka piemineklis. Tāpat viņa vārdu nes viens no Mongolijas aimakiem Suhbātara aimaks, kā arī Selenges aimaka administratīvais centrs Suhbātara un viena no galvaspilsētas pašvaldībām.

Līdz 2005. gadam viņa mirstīgās atliekas atradās īpaši izbūvētā mauzolejā Ulanbatoras centrā, taču pēc tam tās tika pārapbedītas saskaņā ar budisma tradīcijām. Viņa attēls ir izmantots uz Mongolijas naudaszīmēm — tugrikiem. Suhbātars ir arī augstākā Mongolijas valsts apbalvojuma — Suhbātara ordeņa — simbols.

## Atsauces

## Ārējās saites

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: Suhbātars.

* *Encyclopædia Britannica* raksts (angliski)
* *Visuotinė lietuvių enciklopedija* raksts (lietuviski)
* Krievijas Lielās enciklopēdijas raksts (2004-2017) (krieviski)
* *Encyclopædia Universalis* raksts (franciski)
* Damdiny Suhbaatar (angliski)
# Čoibalsans Horlogīns

| **Čoibalsans HorlogīnsХорлоогийн Чойбалсан* ᠬᠣᠷᠯᠤ᠎ᠠ ᠶ᠋ᠢᠨ ᠴᠣᠢᠢᠪᠠᠯᠰᠠᠩ |
| --- |
|  |
|  |
|  |
|
Mongolijas Tautas Republikas ministru padomes priekšsēdētājs |
|  |
| **Amatā** 1939. gada 24. marts — 1952. gada 26. janvāris |
| Priekštecis |
Amars Anandins |
| Pēctecis |
Cedenbals Jumdžāgīns |
|  |
|
Mongolijas Tautas armijas maršals |
|  |
| **Amatā** 1936. gads — 1952. gada 26. janvāris |
|  |
|

---

 |
| Dzimšanas dati |
1895. gada 8. februāris Ārējā Mongolija (toreiz Cjinu dinastija) |
| Miršanas dati |
1952. gada 26. janvāris (56 gadu vecumā) Maskava, PSRS |
| Apglabāts |
Suhbātara mauzolejs (līdz 2005. gadam) |
| Tautība |
mongolis |
| Politiskā partija |
Mongolijas Tautas partija |
| Māte |
Horlo |
| Dzīvesbiedrs(-e) |
Bortolgoja, Gundegmā |
| Profesija |
Kareivis, politiķis |
| Reliģija |
ateists |

**Čoibalsans Horlogīns** (mongoļu: *Хорлоогийн Чойбалсан*; dzimis 1895. gada 8. februārī, miris 1952. gada 26. janvārī) bija Mongolijas Tautas Republikas politiskais un militārais līderis, maršals un premjerministrs. Viņš tiek dēvēts par "Mongolijas Staļinu", jo viņa valdīšanas laikā tika īstenotas plašas represijas, taču vienlaikus viņš nostiprināja Mongolijas neatkarību.

## Vēsture

Čoibalsans dzimis nabadzīgā ģimenē un jaunībā mācījies par budistu mūku, taču vēlāk pievērsies revolucionārajām idejām. Viņš bija viens no septiņiem Mongolijas Tautas partijas dibinātājiem un cieši sadarbojās ar Suhbātaru Damdini 1921. gada revolūcijas laikā.

Pēc Suhbātara nāves Čoibalsans pakāpeniski koncentrēja varu savās rokās, izmantojot ciešo saikni ar Padomju Savienību un Josifu Staļinu. 1930. gadu beigās viņš izvērsa "Lielo tīrīšanu", kuras laikā tika iznīcināti tūkstošiem budistu mūku, inteliģences pārstāvju un politisko pretinieku.

Otrā pasaules kara laikā Čoibalsans vadīja Mongolijas armiju Halhingolas kaujās pret Japānas spēkiem. Viņa vadībā Mongolija saglabāja savu suverenitāti un 1945. gadā pēc referenduma ieguva starptautisku atzīšanu par neatkarību no Ķīnas. Čoibalsans mira Maskavā 1952. gadā no nieru vēža.

## Pagodinājumi

Čoibalsana vārdā ir nosaukta ceturtā lielākā Mongolijas pilsēta Čoibalsana. Viņa portrets ir attēlots uz Mongolijas valsts apbalvojumiem un vēsturiskajām banknotēm. Viņš bija vienīgais Mongolijas līderis, kuram tika piešķirts maršala tituls.

Līdz pat 2005. gadam viņa mirstīgās atliekas kopā ar Suhbātaru Damdinu atradās mauzolejā Ulanbatoras galvenajā laukumā, līdz tas tika demontēts un veikta pārapbedīšana.

## Atsauces

## Ārējās saites

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: Čoibalsans Horlogīns.

* *Visuotinė lietuvių enciklopedija* raksts (lietuviski)
* *Brockhaus Enzyklopädie* raksts (vāciski)
* Krievijas Lielās enciklopēdijas raksts (2004-2017) (krieviski)
* *Encyclopædia Universalis* raksts (franciski)