# Stostīšanās

Broka centrs — skats no sāniem. Saskaņā ar 2016. gada pētījumu pieaugušajiem, kuri stostās, ir samazināta reģionālā smadzeņu asinsplūsma augšējā pieres vijumā un Broka centrā
**Stostīšanās** jeb **logoneiroze** ir runas traucējums, ko raksturo bieža skaņu, zilbju, vārdu atkārtošana vai paildzināšana. Diagnozi nosaka, ja šie simptomi ir nozīmīgi un ietekmē indivīda ikdienas komunikāciju.

Stostīšanās cēloņi var būt dažādi — ģenētiski faktori, neirofizioloģiski attīstības traucējumi, psiholoģiski vai emocionāli faktori, stress, traumas (fiziskās vai emocionālās traumas, īpaši bērnībā) vai citi. Stostīšanās visbiežāk sākas bērnībā, parasti vecumā no 2 līdz 6 gadiem, kad runas un valodas prasmes attīstās. Taču tā var parādīties arī pieaugušo vecumā, ko dažkārt izraisa traumas vai citi veselības stāvokļi, piemēram, neirologiski traucējumi vai smadzeņu bojājumi.

Stostīšanās var ietekmēt cilvēka pašvērtējumu un sociālo pielāgošanos, īpaši, ja tā netiek savlaicīgi ārstēta. Lai gan stostīšanās nav pilnībā izārstējama, ir vairākas metodes, kas var palīdzēt kontrolēt simptomus un uzlabot runas prasmes:

* Logopēdijas terapija: Logopēdi izmanto dažādas tehnikas, lai palīdzētu uzlabot runas plūdumu, kontrolēt elpošanu un mazināt trauksmi runāšanas laikā.
* Psihoterapija: Emocionālie un psiholoģiskie faktori, piemēram, trauksme vai sociālā fobija, bieži vien var saasināt stostīšanos. Terapija var palīdzēt samazināt šos simptomus.
* Medikamentozā terapija: Atsevišķos gadījumos tiek izmantoti medikamenti, lai palīdzētu mazināt trauksmi vai citus simptomus, kas saasina stostīšanos.
* Atbalsta grupas: Daudzi cilvēki gūst labumu no komunikācijas ar citiem, kas piedzīvo līdzīgas problēmas, un var dalīties pieredzē un ieteikumos.

## Vēsture

Stostīšanās ir aprakstīta jau senajos rakstītajos avotos. Par vienu no pazīstamākajiem vēsturiskajiem piemēriem tiek uzskatīts sengrieķu politiķis un orators Dēmostens, kurš dzīvoja 4. gadsimtā p.m.ē. Antīkajā tradīcijā viņš tika minēts kā cilvēks ar runas grūtībām, kurš tās centās pārvarēt ar vingrinājumiem, balss trenēšanu un publiskās runas praksi.

Senajā pasaulē stostīšanos parasti skaidroja ar runas orgānu, elpošanas vai ķermeņa līdzsvara traucējumiem. Hipokrata medicīniskajā tradīcijā runas traucējumi tika saistīti ar ķermeņa šķidrumu līdzsvaru un mēles vai nervu darbību. Vēlāk Aristotelis stostīšanos skaidroja ar mēles nespēju pietiekami ātri sekot domai. Šie skaidrojumi neatbilda mūsdienu zinātniskajai izpratnei, tomēr tie parāda, ka stostīšanās tika uztverta kā medicīniska un valodas problēma jau antīkajā laikmetā.

Viduslaikos stostīšanās Eiropā bieži tika skaidrota ar reliģiskiem, morāliem vai pārdabiskiem priekšstatiem. Dažos gadījumos to uzskatīja par Dieva pārbaudījumu, grēka sekām vai ļaunu spēku ietekmi. Tomēr līdzās šādiem uzskatiem pastāvēja arī praktiski mēģinājumi mazināt runas grūtības ar lūgšanām, elpošanas paņēmieniem, artikulācijas vingrinājumiem un tautas medicīnas līdzekļiem.

Renesanses un agrīno jauno laiku periodā Eiropā pieauga interese par cilvēka ķermeni, anatomiju un valodas mehānismiem. Stostīšanās arvien biežāk tika aplūkota kā runas aparāta vai nervu sistēmas darbības problēma. Ārsti un skolotāji mēģināja izskaidrot tās cēloņus ar mēles, balsenes, elpošanas vai smadzeņu darbības īpatnībām. Tomēr ārstēšanas metodes joprojām bija ļoti dažādas un bieži balstījās uz nepārbaudītiem pieņēmumiem.

18. un 19. gadsimtā stostīšanās kļuva par īpašu medicīnas, pedagoģijas un runas terapijas interešu objektu. Eiropā un Ziemeļamerikā parādījās speciālas iestādes un privāti skolotāji, kas solīja ārstēt stostīšanos. Daļa metožu balstījās uz lēnas runas, ritma, elpošanas un artikulācijas vingrinājumiem. Citas metodes bija daudz radikālākas un mūsdienās tiek uzskatītas par nepamatotām vai kaitīgām.

19. gadsimtā īpaši izplatījās ķirurģiski mēģinājumi ārstēt stostīšanos. Daži ārsti uzskatīja, ka stostīšanos izraisa mēles vai mutes dobuma anatomiskas īpatnības, tādēļ tika veiktas mēles, mēles saitītes vai citu audu operācijas. Šādas procedūras bieži nedeva ilgstošu uzlabojumu un varēja radīt nopietnas komplikācijas. Vēlāk šī pieeja tika atmesta, jo kļuva skaidrs, ka stostīšanās nav vienkārši lokāls mēles vai mutes defekts.

19. gadsimta otrajā pusē un 20. gadsimta sākumā stostīšanās arvien vairāk tika pētīta psiholoģijas un neiroloģijas kontekstā. Daži pētnieki to saistīja ar emocionālu spriedzi, bailēm no runāšanas vai audzināšanas īpatnībām, savukārt citi uzsvēra nervu sistēmas darbības nozīmi. Šajā laikā veidojās priekšstats, ka stostīšanās ir sarežģīts traucējums, kurā var būt iesaistīti gan fizioloģiski, gan psiholoģiski faktori.

20. gadsimtā attīstījās logopēdija un runas terapija kā profesionāla nozare. Stostīšanās terapijā sāka izmantot sistemātiskus runas vingrinājumus, elpošanas kontroli, lēnāku runas tempu, ritmisku runu, balss sākuma kontroli un psiholoģisku atbalstu. Īpaša uzmanība tika pievērsta bērnu stostīšanās agrīnai atpazīšanai un palīdzībai, jo daļai bērnu stostīšanās var mazināties vai izzust, bet citiem tā saglabājas ilgstoši.

20. gadsimta vidū un otrajā pusē radās vairākas ietekmīgas teorijas par stostīšanās izcelsmi. Daļa pētnieku uzsvēra mācīšanās un uzvedības faktorus, citi — emocionālo reakciju uz runas grūtībām, bet vēl citi — iedzimtību un smadzeņu darbības īpatnības. Šajā laikā tika attīstītas arī pašpalīdzības organizācijas un cilvēku ar stostīšanos tiesību aizstāvība, kas palīdzēja mazināt stigmu un sabiedrības aizspriedumus.

Nozīmīga pārmaiņa notika, kad stostīšanos sāka uzskatīt nevis tikai par sliktu ieradumu vai psiholoģisku problēmu, bet par daudzfaktoru runas plūduma traucējumu. Pētījumi parādīja, ka stostīšanās bieži sākas bērnībā, parasti pirmsskolas vecumā, un ka tās attīstību var ietekmēt ģenētiski, neirofizioloģiski, valodas attīstības un vides faktori. Šī pieeja ļāva atteikties no vienkāršotiem skaidrojumiem un vainošanas.

20. gadsimta beigās un 21. gadsimtā stostīšanās pētniecībā arvien lielāka nozīme bija smadzeņu attēldiagnostikai, ģenētikai un runas motorikas pētījumiem. Ar neiroattēlošanas metodēm tika pētītas atšķirības smadzeņu darbībā runas laikā, bet ģenētiskie pētījumi norādīja, ka daļai cilvēku stostīšanās risks var būt iedzimts. Vienlaikus saglabājās izpratne, ka stostīšanās izpausmes var ievērojami atšķirties dažādiem cilvēkiem.

Mūsdienās stostīšanos parasti klasificē kā runas plūduma traucējumu. Terapijā izmanto dažādas pieejas, tostarp runas plūduma veidošanas metodes, stostīšanās modificēšanas paņēmienus, kognitīvi biheiviorālu atbalstu, darbu ar trauksmi un komunikācijas pašapziņas stiprināšanu. Bērniem bieži izmanto agrīnas intervences programmas, bet pieaugušajiem terapija parasti vērsta gan uz runas kontroli, gan uz stostīšanās psiholoģisko un sociālo seku mazināšanu.

## Ārējās saites

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: Stostīšanās.

* *Encyclopædia Britannica* raksts (angliski)
* Krievijas Lielās enciklopēdijas raksts (2004-2017) (krieviski)
* Enciklopēdijas *Krugosvet* raksts (krieviski)