# Krievijas—Ukrainas karš

| Krievijas—Ukrainas karš |
| --- |
|  Aktuālais stāvoklis |
|

|  |  |
| --- | --- |
| Datums | 2014. gada 20. februāris—pašlaik |
| Vieta | Ukraina |
| Iznākums |
No 2014. līdz 2022. gadam:
* Krimas okupācija
* Donbasa karš
* Krievijas—Ukrainas—NATO krīze (kopš 2021)

Kopš 2022. gada:
* Krievijas 2022. gada iebrukums Ukrainā
* Luhanskas, Doneckas, Zaporižjas un Hersonas apgabalu aneksija
 |

 |
| Karotāji |
|  Ukraina
**Atbalsta:**  NATO (militārā palīdzība) |  Krievija
* "DTR" (2014—2022)
* "LTR" (2014—2022)

**Atbalsta:**  Baltkrievija (2022—pašlaik)  Irāna (militārā palīdzība kopš 2022. gada)  Ziemeļkoreja (militārā palīdzība kopš 2022. gada)  Ķīna (netiešā militārā palīdzība kopš 2022. gada)  Dienvidāfrika (netiešā militārā palīdzība kopš 2022. gada) |
| Komandieri un līderi |
|  **Volodimirs Zelenskis** (2019—pašlaik)
 Petro Porošenko (2014—2019)
 Oleksandrs Turčinovs (2014)
 Oleksijs Rezņikovs (2021—2023)
 Valerijs Zalužnijs (2021—2024) |  **Vladimirs Putins** (2014—pašlaik)
 Sergejs Šoigu (2014—2024)
 Valērijs Gerasimovs (2014—pašlaik)
 Jevgeņijs Prigožins† (2022—2023) |

**Krievijas—Ukrainas karš** (ukraiņu: *російсько-українська війна*, krievu: *российско-украинская война*) ir bruņots konflikts starp Krievijas Federācijas un tās atbalstītajiem prokrievisko separātistu spēkiem un Ukrainas Bruņotajiem spēkiem, kas sākās 2014. gada 20. februārī ar Krimas aneksiju un turpinājās kā Donbasa karš. 2022. gada 24. februārī Krievijas Bruņotie spēki sāka jaunu iebrukumu Ukrainā.

## Priekšvēsture

### 1991—2004

Pēc Ukrainas PSR referenduma par Ukrainas neatkarības pasludināšanas akta apstiprināšanu un tam sekojošajiem Belovežas līgumiem par PSRS likvidāciju 1991. gadā Ukraina ieguva neatkarību, bet jaunizveidotā Krievijas Federācija pieteica pretenzijas uz Padomju Savienības tiesību pārņēmējas statusu.

1994. gada 5. decembrī Ukrainas, Krievijas, Lielbritānijas un Amerikas Savienoto Valstu vadītāji parakstīja Budapeštas memorandu — dokumentu, saskaņā ar kuru Ukraina no PSRS atlikušos kodolieroču krājumus (aptuveni trešdaļu no tās arsenāla) nodeva Krievijai, kura savukārt apņēmās garantēt Ukrainas neatkarību, suverenitāti un teritoriālo nedalāmību.

1997. gadā Krievijas prezidents Boriss Jeļcins un Ukrainas prezidents Leonīds Kučma parakstīja līgumu par draudzību, sadarbību un partnerību, saskaņā ar kuru puses vienojās izveidot stratēģisku partnerību, apņēmās savstarpēji ievērot abu valstu teritoriālo nedalāmību un apņēmās neizmantot savu teritoriju, lai kaitētu otras valsts drošībai.

Pēc Vladimira Putina kļūšanas par Krievijas prezidentu 2003. gada rudenī notika konflikts par Tuzlas strēli. Krievijas puses mēģinājums bez Ukrainas piekrišanas uzbūvēt dambi, kas savienotu Krievijas piekrasti ar šo Ukrainas teritorijas daļu, izraisīja Kučmas reakciju: pārtraucot virkni vizīšu uz Latīņamerikas valstīm, viņš ieradās notikuma vietā un organizēja pasākumus, lai demonstratīvi parādītu, ka uz kāpas tiek būvēti aizsardzības nocietinājumi. Daudzi pētnieki un analītiķi Tuzlas incidentu uzskatīja par Krievijas pirmo mēģinājumu "izpētīt" Ukrainu par tās iespējamām darbībām saistībā ar iespējamo Krimas aneksiju.[*nepieciešama atsauce*] Šis mēģinājums tika noraidīts Ukrainas prezidenta asās reakcijas dēļ.

### 2004—2010

2004. gadā, Ukrainas prezidenta vēlēšanu priekšvakarā, Leonīds Kučma par savu pēcteci izvēlējās toreizējo premjerministru Viktoru Janukoviču. Vēlēšanu kampaņas laikā Viktora Janukoviča tēlu veidoja, solot stabilitāti, varas nepārtrauktību un saišu stiprināšanu ar Krieviju, savukārt galvenais opozīcijas kandidāts Viktors Juščenko sevi pozicionēja kā prorietumniecisku reformistu demokrātu, kurš solīja izeju no "stagnācijas" un uzvaru pār korupciju.

Oranžās revolūcijas laikā Kijivā
Juščenko vēlētāju elektorāta bāze bija Ukrainas rietumu un centrālie reģioni, savukārt Janukovičs paļāvās uz Ukrainas austrumu un dienvidu reģionu iedzīvotāju balsīm. Krievija aktīvi atbalstīja Viktoru Janukoviču viņa prezidenta vēlēšanu kampaņas laikā, bet Oranžā revolūcija pēc tam neļāva Janukovičam iegūt varu.

Kremlis Oranžās revolūcijas uzvaru uztvēra kā sāpīgu sakāvi. Krievijas vadībai šī situācija radīja dubultu izaicinājumu: Krievijas ārpolitiskajām interesēm, jo Juščenko vēlējās virzīt Ukrainu uz Rietumiem, un paša režīma saglabāšanai Krievijā, jo Ukrainas sabiedrība bija rādījusi piemēru, kā gāzt korumpētu un represīvu valdību. Tas iezīmēja pavērsienu Krievijas ārpolitikā: no mēģinājumiem sadarboties ar Rietumiem saskaņā ar Krievijas nosacījumiem līdz mēģinājumiem sākt "norobežošanos no Rietumiem", kā to Vladimirs Putins formulēja savā 2007. gada 10. februāra Minhenes runā.

Vladimira Putina runa Minhenē
Krievijas propaganda veidoja pārliecību, ka Rietumi izraisīja Oranžo revolūciju, lai pie varas atvestu prorietumnieciski noskaņoto Juščenko. Krievijas valdības aprindās pastāvēja bažas, ka Rietumu valstis varētu mēģināt atkārtot savus panākumus Ukrainā pašā Krievijā, "graujot Kremļa leģitimitāti" un "atbalstot tautas sacelšanos". Tas veicināja pretamerikānisku noskaņojumu un autoritārisma pieaugumu Krievijā, vēršoties pret "krāsaino revolūciju" iespējamību.

Viktora Juščenko vadībā Ukraina uzsāka sarunas par asociācijas līgumu starp Ukrainu un Eiropas Savienību un aktīvi centās panākt dalības NATO rīcības plānu. Tajā pašā laikā attiecībās ar Krieviju turpinājās konflikti, Juščenko prezidentūras laikā Krievija 2006. un 2009. gadā, pārtrauca gāzes piegādes Ukrainai, kā arī tranzīta piegādes uz Eiropu.

2008. gada aprīlī Bukarestē notikušajā NATO samitā apsprieda Ukrainas un Gruzijas Rīcības plānu dalībai NATO piešķiršanu. Krievijas premjerministrs Vladimirs Putins stingri iestājās pret NATO paplašināšanos, tādēļ Vācija un Francija bloķēja rīcības plānu iesniegšanu Ukrainai un Gruzijai.

Gruzijas kara ar Krieviju laikā 2008. gada augustā Ukrainas prezidents Viktors Juščenko stingri atbalstīja Gruziju. 2008. gada 2. augustā Polijas, Lietuvas, Igaunijas un Ukrainas prezidenti un Latvijas premjerministrs apmeklēja Gruzijas galvaspilsētu Tbilisi, kuru tobrīd apdraudēja Krievijas karaspēks, lai atbalstītu Gruzijas prezidentu Miheilu Saakašvili.

2008. gada oktobrī Krievijas premjerministrs Vladimirs Putins tikšanās laikā ar Ukrainas premjerministri Jūliju Timošenko apsūdzēja Ukrainu militārās palīdzības sniegšanā Gruzijai. Viņš apgalvoja, ka kaujās Gruzijas pusē piedalījās ukraiņi. Ukraina noraidīja kā nepatiesus apgalvojumus, ka Ukrainas karavīri piedalījušies 2008. gada karā, un attiecībā uz ieroču piegādēm Gruzijas pusei paziņoja, ka uz Gruziju neattiecas starptautiskās sankcijas vai embargo, tāpēc, atzīstot pašu ieroču piegādes faktu, ir noraidījusi Krievijas pretenzijas šajā sakarā.

### 2010—2014

2010. gada vēlēšanās par Ukrainas prezidentu kļuva prokrieviskās Reģionu partijas kandidāts Viktors Janukovičs. Krievijas un Ukrainas attiecības uzlabojās, diskusijas par dalību NATO apturēja, tomēr 2012. gada 30. martā parafēja Asociācijas līgumu starp Ukrainu un Eiropas Savienību, kura sagatavošana bija ilgusi vairākus gadus. Ukrainas valdība apsprieda iespēju pievienoties Baltkrievijas, Kazahstānas un Krievijas Muitas savienībai. Integrāciju ar ES atbalstīja proeiropeiski noskaņotie Centrālās un Rietumukrainas iedzīvotāji, savukārt pievienošanos Muitas savienībai pārsvarā atbalstīja prokrieviski noskaņotie Ukrainas Krimas un dienvidaustrumu iedzīvotāji.

Tuvojoties attiecību atjaunošanai ar Eiropas Savienību, Krievija 2013. gadā pastiprināja ekonomiskās sankcijas pret Ukrainu un faktiski pārkāpa Budapeštas memorandu, kas garantēja atteikšanos no jebkāda ekonomiskā spiediena.

2013. gada novembrī Ukrainas valdība paziņoja, ka tā pārtrauc sagatavošanās darbus asociācijas īguma parakstīšanai ar ES, kura nozīmīgākais noteikums bija brīvās tirdzniecības līgums ar Eiropas Savienību. Šis Krievijas spiediena dēļ pieņemtais lēmums izraisīja mēnešiem ilgus protestus Kijivā un citās Ukrainas pilsētās, kurus atbalstīja parlamenta opozīcija.

Protesti ar proeiropeiskiem un pret valdību vērstiem saukļiem noveda pie varas maiņas Ukrainā 2014. gada februārī. Janukovičs atkāpās no prezidenta amata, Mikolas Azarova valdību atlaida un valdošās partijas galvenie pārstāvji aizbēga uz Krieviju. 2014. gada 23. februārī par Ukrainas prezidenta pienākumu izpildītāju kļuva Augstākās Radas priekšsēdētājs Oleksandrs Turčinovs. Krievijas vadība to raksturoja kā valsts apvērsumu.

## Vēsture

### Krimas okupācija

Krievijas karavīri bez atšķirības zīmēm ar ložmetējiem pie Krimas Autonomās Republikas Augstākās padomes ēkas, 2014. gada 1. marts
Krievijas īstenotā Krimas okupācijas operācija sākās 2014. gada 20. februārī, vēl pirms Eiromaidana uzvaras. 23. februārī Krimas prokrieviskie aktīvisti no organizācijām "Krievu bloks" un "Krievu vienotība" sāka rīkot mītiņus pussalas teritorijā un izveidoja "Krimas pašaizsardzības kustību". 27. februārī bruņotas vienības bez atšķirības zīmēm, kas bija Krievijas militārpersonas, ieņēma Krimas Autonomās Republikas parlamenta un valdības ēkas Simferopolē un pārņēma kontroli pār vietējām iestādēm, un drīz vien "zaļie cilvēciņi" ieņēma visus pārējos stratēģiskos objektus Krimā, nesastopoties ar Ukrainas spēcīgu pretestību.

"Zaļie cilvēciņi" Krimā
16. martā jaunās Krimas varas iestādes rīkoja referendumu par Krimas statusu. 18. martā Krievija tās sastāvā iekļāva Krimu un Sevastopoli.

### Donbasa karš

17. martā ar prezidenta pienākumu izpildītāja Oleksandra Turčinova dekrētu Ukrainā pirmo reizi tika pasludināta mobilizācija.

No 12. līdz 14. aprīlim prokrieviskie aktīvisti ieņēma vairākas administratīvās ēkas Doneckas apgabala pilsētās: Slovjanskā, Kramatorskā, Artemivskā (tagad Bahmuta), Limanā, Družkivkā, Makijivkā, Mariupolē un Horļivkā.

2014. gada 13. aprīlī Oleksandrs Turčinovs paziņoja, ka uzsāk plaša mēroga pretterorisma operāciju, iesaistot Ukrainas bruņotos spēkus, lai "apturētu Krievijas specdienestu organizēto terorisma uzliesmojumu" Ukrainas austrumu reģionos.

Protesti Doneckā
28. aprīlī prokrieviski noskaņotie spēki Luhanskā paziņoja par LTR dibināšanu un sāka ieņemt administratīvās ēkas Luhanskas apgabalā. 11. maijā notika viltus referendumi par pašpasludinātās DTR un LTR neatkarību. Saskaņā ar to rezultātiem par neatkarību nobalsoja attiecīgi 89,07 % un 96,2 % iedzīvotāju.
22. maijā separātistu spēki uzbruka pretterorisma operācijas kontrolpunktam netālu no Volnovahas, nogalinot 18 karavīrus.

Ukrainas spēki atguva kontroli pār Mariupoli 2014. gada 13. jūnijā.
14. jūnijā separātistu spēki notrieca Ukrainas bruņoto spēku lidmašīnu IL-76, kas veda karavīrus uz Luhanskas lidostu, nogalinot 49 cilvēkus. Tajā pašā dienā separātistu bruņotie formējumi veica vairākus uzbrukumus Ukrainas kontrolpunktiem, kuru laikā tika nogalināti seši karavīri. Kopumā šajā dienā dzīvību zaudēja 55 Ukrainas karavīri.
Petro Porošenko nolēma pagarināt vienpusējo pamieru no 27. līdz 30. jūnijam. Šis lēmums izraisīja plašu sašutumu sabiedrībā, armijā un brīvprātīgo bataljonos.

5. jūlijā prokrieviskie spēki atkāpās no Slovjanskas un no Kramatorskas, aptuveni 1000 kaujinieku atvaļinātā Krievijas FDD pulkveža Igora Girkina vadībā atkāpās uz Donecku. Tajā pašā dienā atbrīvoja Družkivkas un Kostjantiņivkas apdzīvotās vietas. Separātisti visus spēkus novirzīja Doneckas, Luhanskas un Horļivkas aizsardzībai.
17. jūlijā Doneckas tautas republikas kaujinieki notrieca Malaizijas pasažieru lidmašīnu.

Starpvalstu sarunās Minskā 2015. gadā panāca vienošanos par 13 miera plāna punktiem, kas paredzēja uguns pārtraukšanu un smago ieroču atvilkšanu no ukraiņu spēku un prokrievisko separātistu sadursmes līnijas. Pēc Minskas vienošanās noslēgšanas karš Donbasā pierima.

### Krievijas 2022. gada iebrukums Ukrainā

Iznīcinātā Krievijas militārā tehnika Bučā
2022. gada 24. februāra Krievija uzsāka pilna mēroga iebrukumu Ukrainā, ko tā dēvēja par "īpašu militāru operāciju".
Krievijas spēki sāka intensīvu UBS vienību apšaudi austrumos un šķērsoja robežu visā tās garumā, iebrūkot arī no Baltkrievijas un okupētās Krimas teritorijas, kā arī veica raķešu un bumbu triecienus lidlaukiem un ieroču noliktavām visā Ukrainas teritorijā.

Ukrainas Augstākā padome vienbalsīgi pieņēma likumu par karastāvokļa ieviešanu. Krievija ieņēma vairākas Ukrainas pilsētas, Ukraina pretuzbrukumā atbrīvoja Hersonu un izdzina okupantus no Kijivas, Černihivas, Sumu un Harkivas apgabaliem.
Vēlāk Krievija regulāri uzbruka Ukrainas civilajiem objektiem un mērķtiecīgi centās iznīcināt Ukrainas enerģētikas infrastruktūru. 2024. gada augustā Ukraina sāka negaidītu militāro operāciju Krievijas Kurskas apgabalā, tā mēģinot novirzīt Krievijas karaspēku no līdzšinējām frontes līnijām.
27. augustā Volodimirs Zelenskis paziņoja, ka Ukrainai ir plāns, kā izbeigt karu ar Krieviju.

## Atsauces

## Ārējās saites

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: Krievijas—Ukrainas karš.

* *Encyclopædia Britannica* raksts (angliski)
* *Brockhaus Enzyklopädie* raksts (vāciski)
* Lielās Ukrainas enciklopēdijas raksts (ukrainiski)