Rikunarita-ORG/Wikinium huggingface dataset:
# Mafija[labot | labot pirmkodu]

Ar vārdu **mafija** mūsdienās apzīmē jebkāda veida kriminālu grupējumu, kam ir izveidojusies sava iekšēja sabiedrības struktūra un likumi. Par mafiju sākotnēji sauca atsevišķas kriminālās aprindas Sicīlijā 19. gadsimta beigās, bet pēc vairākiem dienviditāliešu emigrācijas viļņiem mafijas darbība izplatījās arī ASV, Kanādā un Austrālijā.

## Starptautiskie mafijas sindikāti

* Albāņu mafija
* Amerikāņu mafija
* Itāļu mafija
* Serbu mafija
* Krievu mafija

### Itālija

Itālijas galvenie mafijas sindikāti
Citas Itālijas noziedzīgās organizācijas ietver:

* *Banda della Magliana* un *Mafia Capitale*, Lacio reģionā
* *Basilischi* Bazilikatas reģionā
* *Camorra* Kampānijas reģionā
* *Cosa Nostra* Sicīlijā
* *Mala del Brenta* Veneto reģionā
* '**Ndrangheta* Kalabrijas reģionā, plaši uzskatīta par bagātāko un spēcīgāko mafijas sindikātu pasaulē
* *Sacra Corona Unita* Apūlijas reģionā
* *Società foggiana* Sacra Corona Unita atvasinājums
* *Stidda* Sicīlija un Malta

## Atsauces

## Ārējās saites

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: Mafija.

* *Encyclopædia Britannica* raksts (angliski)
* Mūsdienu Ukrainas enciklopēdijas raksts (ukrainiski)
* Krievijas Lielās enciklopēdijas raksts (2004-2017) (krieviski)
* *Encyclopædia Universalis* raksts (franciski)
* Enciklopēdijas *Krugosvet* raksts (krieviski)
# Antifašisms

Antifašistisks logo
**Antifašisms** ir ideju kopums, ideoloģija, doktrīna, kas atrodas opozīcijā pret fašistisko ideoloģiju un to pārstāvošām organizācijām, valdībām un atsevišķām personām.

Antifašisms kļuva plaši izplatīts līdz ar fašisma popularitātes pieaugumu daudzās pasaules valstīs 20. gadsimta 20. gados. Starp antifašisma pārstāvjiem pastāv vairāki virzieni. Vieni no lielākajiem opozicionāriem fašistiskajai ideoloģijai ir kreisās politikas pārstāvji, piemēram, sociālisti, komunisti un arī kreisi noskaņoti anarhisti, jo viņu ideoloģija aizstāv kosmopolītiskus uzskatus par cilvēku tautībām, noliedz antisemītismu un rasismu. Liberāļu starpā antifašisms ir saistīts ar to antitotalitāro pozīciju. Reliģiskais antifašisms ir saistīts ar atsevišķu reliģiju uzskatu par to, ka fašistiskā ideoloģija grauj morāles un ētikas vērtības.
# Ksenofobija

**Ksenofobija** (sengrieķu: *ξένος*, *xénos* — ‘svešais’, ‘ārzemju’) ir fobija pret visu, kas ir svešs, nepazīstams. Tās parasti ir iracionālas bailes un naids pret svešiniekiem. Ksenofobija parasti izpaužas pret kādu personu grupu, piemēram, citu reliģiju pārstāvjiem, rasēm, ciltīm, etniskajām grupām, ārzemniekiem. Mūsdienu socioloģijā un sociālajā psiholoģijā šīs parādības tiek aprakstītas skaidrākos analītiskajos terminos (starpgrupu konflikts, etnocentrisms, etniskie stereotipi un aizspriedumi, sociālā neiecietība un tamlīdzīgi), taču tiem ir visiem vairākas kopīgas īpašības.

## Atsauces

## Ārējās saites

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: Ksenofobija.

* *Encyclopædia Britannica* raksts (angliski)
* *Brockhaus Enzyklopädie* raksts (vāciski)
* Krievijas Lielās enciklopēdijas raksts (krieviski)
* Krievijas Lielās enciklopēdijas raksts (2004-2017) (krieviski)
* Pirmā pasaules kara enciklopēdijas raksts (angliski)
* Enciklopēdijas *Krugosvet* raksts (krieviski)
# Separātisms

**Separātisms** (latīņu: *separatus* — 'atdalīts, atsevišķs') ir valsts teritorijas daļas atdalīšanas politika un prakse, kuras mērķis ir izveidot suverēnu valsti, dezintegrēt valsti, pievienoties citai valstij (iredentisms) vai iegūt ļoti plašu autonomijas statusu.

Noteiktos apstākļos separātisms var novest pie pilsoņu kara, genocīda un citām neadekvātas valsts pretreakcijas sekām. Pasaulē darbojas vairāki simti separātisku kustību, bet Eiropā pastāv vairāk kā septiņdesmit separātiskas kustības. Latvijā ar separātismu dažādos kontekstos saista Latgali.

## Separātisma cēloņi

Separātisma pamatā ir:

* valsts iedzīvotāju (nacionālā, reliģiskā, sociālā) neviendabība, daudzveidība;
* atsevišķu reģionu nevienmērīga sociālā, ekonomiskā, vides, kultūras, tostarp valodas, attīstība, kas rada atsevišķu kopienu cerības uz pašsaglabāšanos un dzīves apstākļu uzlabošanos vai, otrādi, vēlme monopolizēt priviliģētu stāvokli, lai to nedalītu ar citām kopienām;
* centrālās valdības kļūdas, pārrēķini, ļaunprātīga rīcība, kas pasliktina atsevišķu etnisko vai reliģisko kopienu stāvokli (ir daudzi gadījumi, kad separātistu līderi propagandas nolūkos mākslīgi pārspīlē šā faktora nozīmi);
* atsevišķu valstu un starptautisko teroristisko organizāciju ietekme, lai pakļautu un izmantotu atdalīto reģionu resursus un iedzīvotājus;
* etnisko grupu savstarpējās teritoriālās pretenzijas (neskaidras vai neesošas esošās robežas, iepriekš deportēto etnisko grupu atgriešanās dzimtenē, patvaļīga robežu maiņa, etniskās teritorijas piespiedu iekļaušana kaimiņvalstī, etnisko grupu sadalīšana starp dažādām valstīm).

## Separātisma veidi

Separātisms vēsturiski ir attīstījies, pamatojoties galvenokārt uz etnisko, reģionālo vai kultūrreliģisko nošķirtību. Tāpēc separātisms tiek iedalīts šādos veidos:

* Reliģiskais — separātisms reliģisku atšķirību dēļ starp vienas valsts reģioniem un apdraudējumu tiešai pastāvēšanai minoritātei, kas izlūdz citu reliģiju.
* Etniskais separātisms — vienīgais leģitīmais separātisms, un tā subjekts ir etniskā vienība, kas ir iedzīvotāju mazākums. Tiesības uz teritoriālu atdalīšanos ir balstītas uz apelāciju pie tautas tiesībām uz pašnoteikšanos.
* Politiskais (reģionālais) separātisms — separātisms, kura subjekti var būt tās pašas tautības pārstāvji, kā centrālās valsts varas iestādes. Šāds separātisms visbiežāk ķeras pie tā, ka tiek meklētas diskriminācijas formas, no kurām reģions it kā cieš no centrālās varas (kultūras, valodas, ekonomikas), un tāpēc tiek aktualizēts jautājums par teritorijas atdalīšanu, uzskatot to par vienīgo veidu, kā šīs diskriminācijas formas novērst.
* Rasu separātisms — separātisms, kura mērķis ir norobežoties no citām rasēm. Viņi arī iestājas pret starprasu laulībām un integrāciju ar citām rasēm.

## Atsauces

## Ārējās saites

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: Separātisms.

* *Encyclopædia Britannica* raksts (angliski)
* Lielās Ukrainas enciklopēdijas raksts (ukrainiski)
* Krievijas Lielās enciklopēdijas raksts (2004-2017) (krieviski)
* Separātiskas kustības Eiropā (angliski)
# Reliģiskais terorisms

**Reliģiskais terorisms** ir vardarbības veids, ko ietekmē reliģiskie uzskati vai identitāte, un ko izmanto, lai sasniegtu noteiktus reliģiskos mērķus.

## Galvenās iezīmes

Tā kā ne visi terorisma akti ir ar reliģisku motivāciju, terorisma pētniecībā visbiežāk par galveno terorisma veidu uzskata politisko vai baiļu ieviešanas vardarbību, kas ir vērsta pret nejauši izvēlētiem civiliedzīvotājiem un sabiedriskiem vides objektiem. Līdz ar to reliģiskā terorisma galvenās iezīmes ir tāds terorisma akta mērķis vai forma, ko nosaka reliģiski apsvērumi.

Pēc mērķa — reliģisko terorismu definē kā reliģisku pārliecību izmantošanu vardarbības attaisnošanai, kas seko kādam reliģiskajam imperatīvam. Sekojot šai izpratnei reliģiskie teroristi uz savu ticību raugās kā uz iedvesmas, leģitimācijas un pasaules uzskata avotu. Līdz ar to ticība, ka viņiem ir dievišķa sankcija vadīt svēto karu, ietekmē reliģisko kaujinieku izvirzīto prasību raksturu un mērogu, kā arī viņu īstenoto vardarbību.

Savukārt — pēc formas, tiklīdz reliģiskais terorisms nevis tiek īstenots sekojot kādam universālam reliģiskam imperatīvam, bet politiskam mērķim, šis terorisma veids tiek definēts kā politisks. Piemērs reliģiskai etniskai grupai, kuras mērķi nav reliģiski, ir PIRA (Pagaidu Īrijas Republikāņu armija, *The Provisional Irish Republican Army*). Lai gan tās biedri galvenokārt ir katoļi, IRA mērķis ir izraidīt britu spēkus no reģiona un atkal apvienot Ziemeļīriju ar Īrijas Republiku, nevis izveidot reliģisku valdību vai valsti. Pretstatīta varētu būt Islāma valsts, kas izmanto islāma reliģijas pamatnostādnes, lai aicinātu citus gan pievienoties islāma ticībai un Islāma valstij, gan par virsmērķi sludina islāma kā vadošās reliģijas dibināšanu.

Atšķirībā no laicīgā terorisma, “reliģiskais terorisms” visbiežāk tiek uzskatīts, ka sastāv no simboliskiem upurēšanas, šķīstīšanas aktiem vai dievkalpojumiem, ko iedvesmojis Dievs, nevis no darbībām, kuru mērķis ir vēstījumu kādam politiskajam elektorātam vai kāda politiķa vārdā. Proti, visbiežāk reliģiskā terorisma ideju paudēji ir dieva izraudzītie vai pravieši. Tomēr reliģiskā terorisma pētniecība sastopas bieži vien ar būtiskiem šķēršļiem — kā tiek definēta reliģija; kas tiek uzskatīts par reliģiozu mērķi; vai politiskas un reliģiozas organizācijas ir strikti nošķiramas; un vai nošķirot reliģiozitātes aspektu netiek marginalizētas visas reliģiskās pārliecības, kas var tikt ielasītas terorisma aktu analīzē?

## Skatīt arī

* Islāma terorisms
* Terorisms
* Terorisms Latvijā
* Radikālais islāms

## Atsauces
# Džihādisms[labot | labot pirmkodu]

Džihādistu grupējumu teritoriālā klātbūtne dažādos reģionos
**Džihādisms** ir radikāla ideoloģija, kas izmanto džihāda koncepciju, lai attaisnotu vardarbīgus aktus un teroristiskas darbības ar mērķi izveidot islāma valsti. Džihādisms ir politiskā islāma paveids, un tas bieži tiek saistīts ar *Al-Qaida*, Islāma valsts un citiem teroristu grupējumiem.

Džihādisti uzskata, ka islāmam jāreglamentē visi dzīves aspekti, tostarp politika, un ka islāma valsts izveide ir svēts pienākums. Viņi noraida sekulāras pārvaldes formas un uzskata, ka visiem musulmaņiem ir pienākums piedalīties džihādā — karā pret neticīgajiem un islāma ienaidniekiem.

Džihādisti uzskata par ienaidniekiem ne tikai nemusulmaņus, bet arī tos musulmaņus, kuri, viņuprāt, ir novirzījušies no patiesā islāma. Tas attiecas arī uz musulmaņu valstu laicīgajām valdībām, šiītiem un citām grupām, kuras džihādisti uzskata par ķeceriem.

## Vēsture

Mūsdienu džihādisms sāka veidoties 20. gadsimta vidū. Svarīgs pavērsiens bija Musulmaņu brālības kustības izveide Ēģiptē 1928. gadā, kuras mērķis bija atjaunot islāma vērtības un izveidot islāma valsti. Šī kustība iedvesmoja daudzas radikālas grupas, tostarp tās, kas vēlāk kļuva par mūsdienu džihādistu organizāciju pamatu.

PSRS iebrukums Afganistānā bija svarīgs brīdis džihādisma vēsturē. Tūkstošiem musulmaņu kaujinieku — mudžahīdu — no visas pasaules devās uz Afganistānu, lai cīnītos pret PSRS Bruņotajiem spēkiem. Daudzi no šiem kaujiniekiem vēlāk atgriezās dzimtenē, kur turpināja džihādistu darbību. Viņu vidū bija arī *Al-Qaida* dibinātājs Osama bin Ladens.

20. gadsimta 90. gados un 21. gadsimta sākumā džihādistu grupējumi sāka aktīvi veikt terora aktus visā pasaulē. Slavenākais no tiem bija 2001. gada 11. septembra uzbrukums ASV, pēc kura sākās globālais karš pret terorismu. Džihādisms ieguva jaunu impulsu 2010. gados, kad radās Islāma valsts, kas ieņēma lielas teritorijas Irākā un Sīrijā un pasludināja kalifātu.

## Skatīt arī

* Islāmisms

## Ārējās saites

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: Džihādisms.
# Vides aktīvisms

**Vides aktīvisms** jeb **ekoloģisms** ir vides sociālā kustība, kuras mērķis ir stiprināt pasākumus, lai aizsargātu vidi un dabu no cilvēka darbības negatīvās ietekmes, lai novērstu biotopu iznīcināšanu.

Ekoloģisms bieži vien ir saistīts ar zaļajām partijām un kustībām, kas aktīvi darbojas politikā, lai ieviestu vides aizsardzības politikas un likumus.

## Ekoloģisma pamatprincipi

* Vides aizsardzība
* Ilgtspējīga attīstība
* Resursu saglabāšana un pārstrāde
* Atjaunojamās enerģijas avotu izmantošanu
* Bioloģiskās daudzveidības saglabāšana
* Klimata pārmaiņu novēršana

## Ārējās saites

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: Vides aktīvisms.

* *Encyclopædia Britannica* raksts (angliski)
* Krievijas Lielās enciklopēdijas raksts (krieviski)
* Krievijas Lielās enciklopēdijas raksts (2004-2017) (krieviski)
* *Encyclopædia Universalis* raksts (franciski)
* Enciklopēdijas *Krugosvet* raksts (krieviski)
# Jakobīņu terors[labot | labot pirmkodu]

Deviņi emigranti tiek sodīti ar giljotīnu (1793)
**Jakobīņu terors** jeb **Terors** (franču: *la Terreur*) bija Franču revolūcijas periods pēc Pirmās republikas dibināšanas. Terora laikā notika vairāki slaktiņi un daudzas publiskas nāvessoda izpildes. Tas bija vardarbības konflikta periods starp konkurējošām politiskajām frakcijām (žirondistiem un jakobīņiem), kura laikā jakobīņi veica masveida nāvessodus "revolūcijas ienaidniekiem".

Jakobīņu līderi, kuriem bija plašas pilnvaras, izmantoja tās, lai īstenotu masu nāvessodus un politiskās represijas. No 1793. gada 3. aprīļa līdz 1794. gada 30. jūlijam tikai Parīzē vien ar giljotīnu tika sodīti 2663 cilvēki, izpildot Revolucionārā tribunāla spriedumus. Taču līdztekus Revolucionārajam tribunālam Parīzē daudzos departamentos un pilsētās tika izveidoti līdzīgi tribunāli un citas tiesu un kvazi-tiesas iestādes. Tika nogalināti vismaz 35 000—45 000 cilvēku, 300 000 tika arestēti.

Īstermiņā terors izraisīja spēku apvienošanos militārajā cīņā, kas noveda pie uzvaras pār iekšējiem un ārējiem ienaidniekiem. Tomēr ilgtermiņā revolūcija tika ievērojami vājināta, jo daudzi republikāņi, īpaši līderi, kļuva par giljotīnas upuriem. Turklāt "Brīvības, vienlīdzības, brālības" idejas tika diskreditētas.

## Terora sākums

Vēsturnieki nav vienisprātis par to, kad tieši sākās terors. Daži uzskata, ka tas sākās tikai 1793. gadā, kad sāka darboties Revolucionārais tribunāls. Savukārt citi min agrāku laiku — 1792. gadu vai pat 1789. gada jūliju, kad notika pirmās revolūcijas slepkavības.

## Ārējās saites

* *Encyclopædia Britannica* raksts (angliski)
* Krievijas Lielās enciklopēdijas raksts (krieviski)
* *Encyclopædia Universalis* raksts (franciski)
# Kontrrevolūcija

**Kontrrevolūcija** ir revolūcijai pretējs politisks process, kura mērķis ir saglabāt vai atjaunot politisko sistēmu, atsevišķus tās elementus un politisko eliti, kas pastāvēja pirms revolucionārajām pārmaiņām.

Kontrrevolūcija ir vēsturiski bijusi sastopama dažādās pasaules daļās un laikmetos. Tā bieži vien notiek kā reakcija uz radikālām politiskām, ekonomiskām vai sociālām pārmaiņām, ko ievieš revolūcija.

## Piemēri

* Franču revolūcija un kontrrevolūcija (18. gadsimts): Pēc 1789. gada Franču revolūcijas, kas izbeidza monarhiju un ieviesa republiku, sekoja kontrrevolūcijas mēģinājumi, piemēram, Karalistes atbalstītāju sacelšanās un ārvalstu intervence, kas centās atjaunot monarhiju.
* Krievijas revolūcija un Pilsoņu karš (20. gadsimts): Pēc 1917. gada Oktobra revolūcijas, kas izveidoja Padomju Krieviju, izcēlās Pilsoņu karš starp sarkaniem (boļševikiem) un baltiem (kontrrevolucionāriem), kuri centās atjaunot iepriekšējo carisko režīmu vai izveidot citu veidu valdību.
* Ķīnas kultūras revolūcija (20. gadsimts): Lai gan Ķīnā revolūcija un kontrrevolūcija norisinājās vienas valsts ietvaros un vienas partijas ietvaros, Mao Dzeduna vadītās kultūras revolūcijas ietvaros notika cīņa pret tiem, kurus uzskatīja par kontrrevolucionāriem — proti, cilvēkiem, kas, pēc Mao domām, pretojās komunisma principiem.

## Ārējās saites

* *Visuotinė lietuvių enciklopedija* raksts (lietuviski)
* *Encyclopædia Universalis* raksts (franciski)