Rikunarita-ORG/Wikinium huggingface dataset:
# Joahims fon Ribentrops

| **Joahims fon RibentropsJoachim von Ribbentrop* |
| --- |
| Joahims fon Ribentrops 1940. gadā |
|  |
|  |
|
Vācijas ārlietu ministrs |
|  |
| **Amatā** 1938. gada 4. februāris — 1945. gada 30. aprīlis |
| Premjerministrs |
Ādolfs Hitlers (kā fīrers) |
| Priekštecis |
Konstantīns fon Neirāts |
| Pēctecis |
Arturs Zeiss-Inkvarts |
|  |
|

---

 |
| Dzimšanas dati |
1893. gada 30. aprīlis Vēzele, Vācijas Impērija ( Vācija) |
| Miršanas dati |
1946. gada 16. oktobris Nirnberga, Okupētā Vācija ( Vācija) |
| Tautība |
vācietis |
| Politiskā partija |
NSDAP |
| Dzīvesbiedrs(-e) |
Anna Elizabete Henkele |
| Bērni |
5 |
| Profesija |
uzņēmējs, diplomāts |
| Paraksts |  |

**Ulrihs Frīdrihs Vilhelms Joahims fon Ribentrops** (vācu: *Ulrich Friedrich Wilhelm Joachim von Ribbentrop*; dzimis 1893. gada 30. aprīlī, miris 1946. gada 16. oktobrī) bija Nacionālsociālistiskās Vācu Strādnieku Partijas pilnvarotais ārpolitikas jautājumos, vēlāk Vācijas vēstnieks Lielbritānijā un Vācijas ārlietu ministrs no 1938. līdz 1945. gadam.

## Dzīvesgājums

Dzimis armijas virsnieka ģimenē. Pirms Pirmā pasaules kara daudz dzīvoja ārzemēs, ilgāku laiku Kanādā. Pirmā pasaules kara laikā karoja Austrumu un Rietumu frontē. Vēlāk dienēja par štāba virsnieku Stambulā, kur iepazinās ar Franci fon Pāpenu. Pēc kara 1920. gadā apprecējās ar bagāta dzirkstošo vīnu tirgotāja meitu.

1932. gadā Ribentrops iestājās NSDAP. Kādu laiku darbojās kā vidutājs starp Hitleru un toreizējo kancleru Pāpenu, 1939. gadā veda sarunas ar Staļinu par sadarbības līguma (Molotova—Ribentropa pakts) slēgšanu.

Nirnbergas procesa laikā savu vainu neatzina un uzstāja, ka visus svarīgos lēmumus pieņēma Hitlers personīgi. Tomēr arī ieslodzījuma esot saglabāja stingru lojalitāti Hitleram. Viņš esot teicis: *Pat ar visu to ko es šodien zinu, ja šajā kamerā ienāktu Hitlers un teiktu man* Dari to*, es darītu.* Kā kara noziedznieks sodīts ar nāvi.

## Ārējās saites

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: Joahims fon Ribentrops.

* Latvijas Nacionālās enciklopēdijas šķirklis
* *Encyclopædia Britannica* raksts (angliski)
* *Visuotinė lietuvių enciklopedija* raksts (lietuviski)
* *Brockhaus Enzyklopädie* raksts (vāciski)
* Krievijas Lielās enciklopēdijas raksts (krieviski)
* Krievijas Lielās enciklopēdijas raksts (2004-2017) (krieviski)
* *Encyclopædia Universalis* raksts (franciski)
* Enciklopēdijas *Krugosvet* raksts (krieviski)
# Dienvidslāvijas apvērsums

Apvērsuma dalībnieki — Dušans Simovičs un Radojs Knežvičs (sānos) ar karali Pēteri II (centrā) 1941. gada jūnijā
**Dienvidslāvijas apvērsums** norisinājās 1941. gada 27. martā Belgradā, Dienvidslāvijas Karalistē. Apvērsumu izplānoja un vadīja rietumnieciski noskaņota serbu gaisa spēku virsnieku grupa, formāli par apvērsuma līderi izvirzot gaisa spēku ģenerāli Dušanu Simoviču (*Dušan Simović*), kas bija saistīts ar vairākiem apvērsuma mēģinājumiem kopš 1938. gada.

Faktiskie apvērsuma līderi bija kara aviācijas brigādes ģenerālis Borivojs Mirkovičs (*Borivoje Mirković*), karaliskās gvardes majors Živans Kneževičs (*Živan Knežević*) un viņa brālis Radojs Kneževičs (*Radoje Knežević*), kas atbildēja par apvērsuma praktisko realizāciju. Neskaitot R. Kneževiču, arī vairākas civilpersonas bija informētas par apvērsuma organizēšanu, atbalstot to pēc apvērsuma sākšanās, tomēr viņi neietilpa lokā, kas nodarbojās ar tā izplānošanu un organizēšanu. Lai arī Dienvidslāvijas komunistikajai partijai apvērsumā nebija būtiskas lomas, tomēr tā sniedza nozīmīgu ieguldījumu, organizējot masu protestus vairākās pilsētās, radot iespaidu, ka apvērsums ir plaši atbalstīts tautā.

Apvērsums bija veiksmīgs, kā rezultātā tika gāzta trīs reģentu vara — amatus zaudēja princis Pauls, Dr. Radenko Stankovičs (*Radenko Stanković*) un Dr. Ivo Perovičs (*Ivo Perović*), kā arī premjerministra Dragiša Cvetkoviča (*Dragiša Cvetković*) vadītā valdība. Divas dienas pirms apvērsuma Cvetkoviča valdība parakstīja Vīnes protokolu par Dienvidslāvijas pievienošanos Ass valstu paktam. Apvērsums tika plānots vairākus mēnešus, bet pakta parakstīšana piespieda organizatorus pasteigties ar tā īstenošanu — viņus iedrošināja arī britu izlūkdienestu piedāvātais atbalsts.

Sazvērnieki tronī iecēla 17 gadus veco Pēteri II, atzīstot, ka viņš ir pietiekoši pieaudzis, lai kļūtu par karali. Viņa vadībā tika izveidota nacionālās vienotības valdība, par premjerministru ieceļot D. Simoviču. Vladko Mačeks (*Vladko Maček*) un Slobadans Jonovičs (*Slobodan Jovanović*) kļuva par vicepremjerministiem. Apvērsums noveda pie Ass valstu iebrukuma Dienvidslāvijā 1941. gada aprīlī, kā rezultātā valsts tika okupēta.
# Karolīnu salas[labot | labot pirmkodu]

| Karolīnu salas |
| --- |
| Falalopas sala pie Uliti atola |
| Karolīnu salas |
| Ģeogrāfija |
| Izvietojums |
Klusais okeāns |
| Koordinātas | ﻿ / ﻿ |
| Salu skaits |
963 |
| Platība |
1190 km² |
| Garums |
3400 km |
| Krasta līnija |
7631 km |
| Augstākais kalns |
Totoloms 791 m |
| Administrācija |
| Valstis |  Palau  Mikronēzija |
| Lielākā pilsēta |
Veno |
| Demogrāfija |
| Iedzīvotāji |
126 075 (2000) |
| Blīvums |
105,9/km² |
|  **Karolīnu salas Vikikrātuvē** |

**Karolīnu salas** (angļu: *Caroline Islands*) ir vulkānisku un koraļļu salu arhipelāgs Klusā okeāna ziemeļrietumos. Arhipelāgā izvietojušās divas valstis — Mikronēzijas Federatīvās Valstis, kas aizņem arhipelāga lielāko daļu, un Palau arhipelāga rietumos. Arhipelāgā ietilpst vairāk kā 900 salu, bet tikai neliela daļa no tām ir apdzīvotas. Salas apdzīvo vairākas mikronēziešu tautas.

## Vēsture

Arhipelāgu, sākot no tā rietumiem, pirms apmēram trim—četriem tūkstošiem gadu apdzīvoja ieceļotāji no Filipīnām. Pirmie eiropieši salās ieradās 16. gadsimta 20. gados un piešķīra tām dažādus nosaukumus. 1686. gadā Fransisko de Leskano Japas salu pasludināja par Spānijas īpašumu un pārdēvēja to, kā arī Palau salas rietumos un citas salas un atolus uz austrumiem līdz Gilberta salām par Karolīnu salām par godu Spānijas karalim Karlosam II. 1732. gadā salās ieradās pirmie spāņu misionāri, bet tikai 1875. gadā arhipelāgu administratīvi iekļāva kādā Spānijas valdījumā — Spānijas Austrumindijā. 1886. gadā nodibināja pirmo spāņu koloniju Santjago de la Asensjona (mūsdienu Kolonja) Ponpejas salā.

Pēc Spānijas—ASV kara Spānija bija spiesta salas par 17 miljoniem vācu zelta marku pārdot Vācijai, kas tās kopā ar Marianas un Māršala Salām iekļāva Vācu Jaungvinejas kolonijā. 1914. gadā salas ieņēma Japāna, kas 1920. gadā ieguva Nāciju Līgas mandātu salu pārvaldīšanai. Pēc Otrā pasaules kara arhipelāgs kļuva par ASV Klusā okeāna salu aizbildniecības teritorijas daļu. 1986. gadā neatkarību ieguva Mikronēzijas Federatīvās Valstis, kurās apvienojās bijušās aizbildniecības teritorijas Japas, Čūkas un Ponpejas distrikti, bet 1994. gadā — Palau.

## Atsauces

## Ārējās saites

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: Karolīnu salas.

* *Encyclopædia Britannica* raksts (angliski)
* Krievijas Lielās enciklopēdijas raksts (2004-2017) (krieviski)
* Katoļu enciklopēdijas raksts (angliski)
# Suverēnisms

**Suverēnisms** ir politiskā ideoloģija un politiskā nostāja, kas uzsver valsts suverenitātes prioritāti pār supranacionālām institūcijām un starptautiskām struktūrām.

Tas balstās uz principu, ka politiskajai varai jābūt koncentrētai nacionālās valsts līmenī, un ka lēmumi jāpieņem neatkarīgi no ārējās ietekmes. Suverēnisms bieži iestājas pret federālismu un varas deleģēšanu tādām organizācijām kā Eiropas Savienība.

Suverēnisms bieži ir saistīts ar nacionālismu, eiropskepticismu un kritiku pret globalizāciju. Tas var izpausties gan mērenā, gan radikālā formā dažādās valstīs.

Suverēnismam raksturīga uzsvara likšana uz nacionālo identitāti, politisko neatkarību un ekonomisko kontroli. Tas bieži ietver atbalstu stingrākai robežkontrolei un lielākai valsts lomai stratēģiskajās nozarēs.

Suverēnisma idejas kļuva īpaši ietekmīgas 21. gadsimtā, pieaugot debatēm par Eiropas Savienības integrāciju, migrāciju un starptautisko organizāciju ietekmi uz valstu politiku.

## Mūsdienu piemēri

Suverēnisms ir pārstāvēts vairākās valstīs, tostarp:

* Ungārija — partija *Fidesz* un tās līderis Viktors Orbāns
* Polija — partija *Likums un taisnīgums*
* Apvienotā Karaliste — kustība par izstāšanos no Eiropas Savienības (*Brexit*)
* Francija — partija *Nacionālā apvienība*

## Ārējās saites
# Baltkrievijas, Kazahstānas un Krievijas Muitas savienība (Eirāzijas ekonomiskā savienība)[labot | labot pirmkodu]

Eirāzijas Ekonomiskā savienība (EAEC), kas iekļauj Baltkrievijas, Kazahstānas un Krievijas Muitas savienību.
Eilera diagramma, kas rāda sakarības starp dažādām Eiropas valstu pārnacionālajām organizācijām un sadarbības līgumu darbības zonām. * s
* d
* l

**Baltkrievijas, Kazahstānas un Krievijas Muitas savienība** (krievu: *Таможенный союз Белоруссии, Казахстана и России*) ir muitas savienība starp Baltkrieviju, Kazahstānu un Krievijas Federāciju. Savienības valstis ir atcēlušas iekšējās muitas un ierobežojumus, lieto vienotus muitas tarifus pret trešajām valstīm.

Muitas savienība tiek uzskatīta par veidojamās Eirāzijas Ekonomiskās savienības (krievu: *Еврази́йское экономи́ческое соо́бщество (ЕврАзЭС)*) sastāvdaļu.

## Priekšvēsture

Pēc PSRS sabrukuma 1991. gada 8. decembrī Baltkrievijas, Krievijas un Ukrainas prezidenti kopīgi parakstīja Belovežas vienošanos par NVS izveidošanu.
1991. gada 21. decembrī šo vienošanos Almati parakstīja vēl astoņu valstu (Azerbaidžānas, Armēnijas, Kazahstānas, Kirgizstānas, Moldovas, Tadžikistānas, Turkmenistānas, Uzbekistānas) prezidenti. 1995. gadā NVS pievienojās arī Gruzija.
2005. gadā no NVS izstājās Turkmenistāna, bet 2008. gada 14. augustā — Gruzija.

Krievija, Baltkrievija, Kazahstāna, Kirgizstāna un Tadžikistāna izveidoja NVS Muitas savienību. 2000. gada 10. oktobrī šo valstu vadītāji Kazahstānas galvaspilsētā Astanā paziņoja par jaunas starptautiskas organizācijas - Eirāzijas Ekonomiskās savienības izveidošanu, kurai 2006. gadā pievienojās Uzbekistāna.

## Dibināšana

2007. gada 6. oktobrī Dušanbē tika paziņots par nodomu dibināt vēl ciešāku Baltkrievijas, Kazahstānas un Krievijas Muitas savienību. 2008. gadā Uzbekistāna apturēja savu darbību Eirāzijas Ekonomiskajā savienībā.

2011. gada 18. oktobrī astoņu NVS valstu (Krievijas, Ukrainas, Moldovas, Kirgizstānas, Kazahstānas, Baltkrievijas, Armēnijas un Tadžikistānas) vadītāji Pēterburgā noslēdza līgumu par brīvas tirdzniecības zonas izveidi. Vienošanās saturu nepubliskoja un neatklāja, kādas preces atbrīvoja no muitas nodevām.

2013. gada 25. decembrī Maskavā notika Eirāzijas Augstākās ekonomiskās padomes sanāksme, kurā notika sarunas starp trīs Muitas savienībā esošo valstu līderiem. Krievijas prezidents Vladimirs Putins paziņoja, ka līgumu par Eirāzijas Ekonomiskās savienības izveidi paredzēts parakstīt līdz nākamā gada maijam, lai tā sāktu darboties jau 2015. gada janvārī. Sanāksmē piedalījās arī Armēnijas un Kirgizstānas prezidenti, abas valstis apņēmās integrēties Muitas un līdz ar to arī Eirāzijas savienībā. Maskavā ieradās arī Ukrainas premjerministrs Mikola Azarovs, lai apspriestu Ukrainas pozīciju, kas ir novērotājas statusā.

## Atsauces

## Skatīt arī

* Neatkarīgo Valstu Savienība