Rikunarita-ORG/Wikinium huggingface dataset:
# Alūzija

**Alūzija** ir literatūrā (prozā, dzejā), kinematogrāfijā vai citā mākslas veidā izmantots stilistisks paņēmiens — netieša atsauce (mājiens, norāde) uz kādu vispārzināmu kultūras faktu, vēsturisku notikumu, personu, pazīstamu tekstu (piemēram, Bībeles), literāru darbu, atsauces avotu neizskaidrojot. Var būt tekstuālas un vizuālas alūzijas.

Alūziju izpratnei ir nepieciešamas zināšanas par problēmu, kurai alūzija ir veltīta. Alūzija ir iedarbīga tikai tad, ja jēdziens, uz kuru tiek norādīts, ir sabiedrībā nostiprinājies kā zināms un saprotams.

Alūzijas ir, piemēram, teicieni "Amora bulta", "pāriet Rubikonu", "Pirra uzvara", "trīsdesmit sudraba graši" u. tml.
Alūzija uzskatāma par vienu no intertekstualitātes paveidiem.

## Atsauces

## Ārējās saites

Literatūrzinātnes un valodas termini

Alūzijas Jāņa Einfelda pasaku krājumā "Meļu dzīres"
# Diakritiskās zīmes

**Diakritiskās zīmes** (grieķu: *διακριτικός* — 'atšķirt; atšķirīgs') ir papildu rakstu zīmes, kas tiek rakstītas virs vai zem burta, blakus vai pāri tam, lai norādītu citādu burta izrunu, nekā tas parasti tiktu izrunāts. Latviešu valodā diakritiskās zīmes norāda uz skaņas garumu (ā, ē, ī, ū), mīkstinājumu (ģ, ķ, ļ, ņ) vai arī uz šņāceni (č, š, ž, dž). Īpašas diakritiskās zīmes lieto fonētiskajā transkripcijā, piemēram, zilbes intonācijas zīmes. Diakritiskās zīmes arī lieto, lai atšķirtu homonīmus, piemēram, franču valodā gan *là*, gan *la* tiek izrunāti abi vienādi — kā [la], bet to nozīme ir atšķirīga. Tilde, punkts, komats, apostrofs un citas zīmes tiek izmantotas kā diakritiskās zīmes, lai gan tām ir arī citi izmantošanas veidi.
# Antoloģija

**Antoloģija** (sengrieķu: *ἀνθολογία* (*anthología*), no (*ἄνθος*) (*ánthos*) — 'zieds', *λέγω* (*légō*) — 'vācu, lasu') ir krājums, kurā ietverti dažādu autoru daiļdarbu, to fragmentu vai izteicienu izlase.

## Ārējās saites

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: Antoloģija.

* *Brockhaus Enzyklopädie* raksts (vāciski)
* Krievijas Lielās enciklopēdijas raksts (2004-2017) (krieviski)
# Klosteris

Benediktiešu ordeņa klosteris Montekasīno, Itālijā
**Klosteris** ir mūku vai mūķeņu kopienas ēkas komplekss, kuriem ir vienoti statūti. Kristiešu klosteri vada abats. Klostera kompleksā ietilpst gan saimniecības, gan dzīvojamās, gan pašas Dieva lūgšanas vietas. Bieži vien klosteros dzīvo reliģiski pārliecināti cilvēki, kuri vēlas norobežoties no pārējās pasaules un veltīt sevi Dievam.

## Skatīt arī

* Abatija — katoļu vai sieviešu klosteris

## Ārējās saites

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: Klosteris.

* *Encyclopædia Britannica* raksts (angliski)
* Krievijas Lielās enciklopēdijas raksts (krieviski)
* Krievijas Lielās enciklopēdijas raksts (2004-2017) (krieviski)
* Pareizticīgo enciklopēdijas raksts (krieviski)
* Orthodox Monasteries and Monasticism (angliski)
# Lietvārds

**Lietvārds** jeb **substantīvs** (latīņu: *[nōmen] substantivum*, no *substantia* — 'viela, būtība') ir patstāvīga un lokāma vārdšķira, kuras vārdi nosauc objektus (piemēram, "māja"), procesus ("lasīšana"), pazīmes ("zaļums"), abstraktus jēdzienus ("laime"). Izšķir divu veidu lietvārdus — sugas vārdus, kas apzīmē jebkuru priekšmetu no līdzīgu priekšmetu kopas ("māja", "bērns" u.c.), un īpašvārdus, kas apzīmē kādu konkrētu priekšmetu (personvārdi, vietvārdi u.c., piemēram, "Jēkabs", "Himalaji").

Lietvārdiem izpaužas trīs gramatiskās kategorijas:

* dzimtes kategorija (mūsdienu latviešu valodā ir sieviešu un vīriešu dzimtes lietvārdi),
* skaitļa kategorija (mūsdienu latviešu valodā — vienskaitlis vai daudzskaitlis),
* locījuma kategorija (mūsdienu latviešu valodā pastāv septiņi locījumi).

Lietvārda pamatforma ir vienskaitļa nominatīvs.
# Celms (valodniecība)[labot | labot pirmkodu]

| Piemēri |
| --- |
|
Šajos piemēros celms ir izcelts treknrakstā
* **Rakstītāj**-s
* **Lasī**-t
* **Skolēn**-s
 |

**Celms** valodniecībā ir vārda daļa bez galotnes. Pie celma pieder priedēkļi, sakne, piedēkļi.

## Ārējās saites

* *Encyclopædia Britannica* raksts (angliski)
# Īpašības vārds

**Īpašības vārdi** jeb **adjektīvi** ir patstāvīga vārdšķira, kas nosauc priekšmetu, parādību, procesu pazīmes vai īpašības ("zaļš", "liels", "ašs" u.c.). Īpašības vārdus pēc to nozīmes iedala divās grupās: kādības jeb kvalitatīvajos (pazīme vai īpašība var piemist lielākā vai mazākā mērā, piemēram, "vecs, vecāks, visvecākais") un attieksmes jeb relatīvajos (pazīmes vai īpašības mērs ir nemainīgs, piemēram, "trīskrāsains") īpašības vārdos.

Īpašības vārdus raksturo dažādas gramatiskās kategorijas: dzimte, skaitlis, locījums, komparācija (salīdzināmās pakāpes), noteiktība un nenoteiktība.

Īpašības vārda pamatforma ir vienskaitļa nominatīvs.
# Fleksija (valodniecība)

Ar vārdu **fleksija** (latīņu: *flectere* — liekt, locīt) valodniecībā apzīmē izmaiņas vārdā, kas atspoguļo gramatisku attieksmju maiņu jeb, citiem vārdiem, vārda locīšanu. Valodas, kam fleksija raksturīga, sauc par **fleksīvām valodām**. Atsevišķi izšķir **iekšējo fleksiju**, kas ir skaņu mija vārda saknē. Sintētiskas valodas var nosacīti iedalīt fleksīvās un aglutinatīvās valodās: fleksīvās valodās maina kādu morfēmu (visbiežāk galotni), lai atspoguļotu gramatiskās attieksmes, turpretī aglutinatīvās valodās pievieno aizvien jaunus afiksus. Somu valodai raksturīgs daudz aglutinācijas, kad vārda saknei pievienojot afiksus, taču to nevar uzskatīt par tīri aglutinatīvu valodu, jo vārdu saknēs bieži notiek skaņu mija. Nav iespējams novilkt pilnīgi striktas robežas, kuras ir fleksīvas un kuras aglutinatīvas valodas.

## Latviešu valoda

Latviešu valoda ir izteikti fleksīva, taču lībiešu substrāta ietekmē latviešu valoda ir analītiskāka nekā lietuviešu. Piemēram, latviešu valodā atšķirībā no lietuviešu (un, piemēram, krievu) valodas nav tīra instrumentāļa — tas ir ticis sinkretizēts.

| Valoda | Dsk. dat. | Dsk. instr. |
| --- | --- | --- |
| Lietuviešu | merginoms | merginom**i**s |
| Krievu | devčonkam | devčonkam**i** |
| Latviešu | meitenēm | meitenēm |

Taču, runājot specifiski par lībiešu substrātu latviešu valodā, ne visas izmaiņas ir vienkāršojumi. Piemēram, saskaņā ar *Comrie* atstāstījuma izteiksme (*darot*, *esot darījis*, *darīšot*) ir ieviesta lībiešu ietekmē un šajā gadījumā tas nav vienkāršojums.

## Atsauces
# Partikula[labot | labot pirmkodu]

| Piemēri |
| --- |
| * Latviešu valodā biežāk lietotās partikulas:

arī, diez, diezin, diemžēl, droši vien, gan, ik, it, itin, jau, jā, jel, jo, kā, kaut, lai, laikam, ne, nekā, nez, nezin, nē, nu, pat, taču, tad, tātad, tā kā, tik, tikai, tomēr, vai, varbūt, vēl, vien, vienīgi, vis. |

**Partikula** (latīņu: *particula*) ir nelokāmu palīgvārdu vārdšķira. Partikulas pauž runātāja vai rakstītāja attieksmi pret teikumā raksturoto situāciju, izsaka teikuma komunikatīvo statusu. Partikulas piešķir kādu nozīmes niansi vārdam teikumā vai pašam teikumam.

Partikulas tiek iedalītas vienkāršajās partikulās un partikulu kopās. Tāpat tās var iedalīt pēc nozīmes ierobežojuma, nenoteiktības, vispārinājuma, pastiprinājuma, pavājinājuma, salīdzinājuma, apgalvojuma, nolieguma, apšaubāmības, jautājuma, rosinājuma un vēlējuma partikulās.

## Ārējās saites

* *Letonika* ieraksts
* AILab ieraksts
# Edo periods[labot | labot pirmkodu]

Tokugava Iejasu — dibinātājs un pirmais sjogunāta vadītājs Edo
**Edo periods** ir Japānas vēstures periods, kas ilga no 1603. līdz 1868. gadam. Tas tiek dēvēts arī par **Tokugavas periodu**, nosaukts pēc Tokugavas sjogunāta, kas valdīja Japānā šajā laikā. Periods sākās ar Tokugavas Iejasu kļūšanu par Japānas pirmo sjogunu pēc sengoku (karaļvalstu) perioda un beidzās ar Meidzi restaurāciju, kad imperatora varu atjaunoja un Japāna sāka modernizēties un atvērties starptautiskajai sabiedrībai.

Edo periodā Japāna piedzīvoja relatīvi stabilu mieru un izolāciju no ārpasaules, kas tika saukta par "sakoku" politiku. Šī laikā attīstījās un nostiprinājās samuraju kārta, japāņu kultūra, māksla un zinātne piedzīvoja uzplaukumu. Tokija, kas tolaik bija pazīstama kā Edo, kļuva par valsts *de facto* galvaspilsētu un attīstījās par vienu no pasaules lielākajām pilsētām.

## Ārējās saites

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: Edo periods.

* *Encyclopædia Britannica* raksts (angliski)
# Ortogrāfija[labot | labot pirmkodu]

**Ortogrāfija** (grieķu: *orthos* — "pareizs", *graphia* — "rakstīšana") jeb **pareizrakstība** ir valodas noteikumu sistēma, kas nosaka runas vienveidīgu atveidi rakstos. Ar šīs sistēmas palīdzību katram vārdam tiek noteikts grafisks pieraksts. Ortogrāfijas jēdziens, atšķirībā no pareizrakstības jēdziena, vairāk ietver burtu un zīmju ārējo izskatu un to veidus. Katrai valodai ir savi pareizrakstības noteikumi, kas nostiprinājušies laika gaitā. Tas nozīmē, ka laikam ritot, ortogrāfijas likumi var arī mainīties.

## Citās valodās

Portugāļu valodas ortogrāfija nav stingri fonemātiska. Tas ir saistīts ar portugāļu valodas izplatīšanos un daudzu reģionālo variantu un dialektu parādīšanos. 2009. gadā tika uzsākta vispasaules portugāļu valodas reforma, lai novērstu 98% atšķirību pareizrakstības normās, kuras ir pieņemtas dažādās valstīs.

Angļu valodas ortogrāfijai piemīt augsta standartizācijas pakāpe. Tomēr gandrīz katru angļu valodas skaņu ir iespējams atveidot vairākos veidos, kā arī lielākajai daļai burtu ir vairāki izrunas varianti atkarībā no to atrašanās vietas vārdā un konteksta. Tāpēc dažas pareizrakstības kļūdas ir izplatītas pat to vidū, kuriem angļu valoda ir dzimtā. Tas galvenokārt ir saistīts ar to, ka daudzi vārdi angļu valodā ir aizgūti no citām valodām, kā arī ar to, ka visi mēģinājumi īstenot visaptverošas pareizrakstības reformas ir bijuši neveiksmīgi. Lielākā daļa pareizrakstības noteikumu neatspoguļo skaņu izmaiņas, kas notikušas kopš 15. gadsimta beigām (piemēram, “lielā patskaņu mija”).

Islandiešu valodas ortogrāfijā balstās uz etimoloģisko principu, tāpēc pašiem islandiešiem mēdz būt grūtības ar rakstīšanu. Mūsdienu islandiešu alfabēts ir balstīts uz dāņu filologa Rasmusa Raska ieviesto standartu.

Spāņu valodas ortogrāfijas pamatā ir fonoloģiskais un etimoloģiskais princips, tādēļ spāņu alfabētā ir vairāki burti, kas apzīmē vienas un tās pašas fonēmas. Kopš 17. gadsimta tika piedāvāti dažādi pareizrakstības reformas varianti, lai nodrošinātu viennozīmīgu atbilstību starp grafēmu un fonēmu, taču tie visi tika noraidīti. Lielākā daļa mūsdienu pareizrakstības reformu priekšlikumu aprobežojas ar burtu skaita samazināšanu, ņemot vērā, ka daži spāņu alfabēta burti skan vienādi ar citiem. Šie burti pagaidām tiek saglabāti etimoloģisku apsvērumu dēļ.

## Atsauces

## Ārējās saites

* *Encyclopædia Britannica* raksts (angliski)
* Krievijas Lielās enciklopēdijas raksts (2004-2017) (krieviski)
* *Encyclopædia Universalis* raksts (franciski)
# Rakstzīmju kodējums

**Rakstzīmju kodējums** jeb **rakstzīmju kopa** (angļu: *character encoding* jeb *character set*) ir sistēma, kas paredzēta rakstzīmju kodēšanai noteiktā secībā. Rakstzīmes var būt alfabēta burti, cipari, dažādi simboli. Rakstzīmju kopas visplašāk izmanto datu elektroniskā apstrādē, uzglabāšanā un pārsūtīšanā. Piemēram, Morzes kods, kurā latīņu alfabēta burtus kodē ar gariem un īsiem telegrāfa signāliem, vai ASCII, kurā burtus, ciparus, un citus simbolus kodē ar 7 bitu skaitļiem.

Datoru ēras sākumā radās vajadzība standartizēt teksta rakstzīmju un citu simbolu izmantošanu elektroniskajās sistēmās; ASV izveidoja ASCII (1963.) un EBCDIC (1964.). Drīz vien šīs kopas izrādījās ierobežotas, un tika izgudrotas dažādas metodes, kā tās paplašināt. Daudzo rakstību, tai skaitā ķīniešu, korejiešu un japāņu, atbalstam ir izstrādātas īpašas sistēmas rakstzīmju kodēšanai.

## Vienkāršās rakstzīmju kopas

Tradicionāli termini "rakstzīmju kopa" un "rakstzīmju kodējums" bija sinonīmi, tā kā viens standarts noteica gan to, kādas rakstzīmes ir pieejamas, gan to, kā tās kodējamas koda vienību plūsmā (parasti viens simbols vienai koda vienībai).

## Modernie kodēšanas modeļi

Unikods un tā paralēlais standarts ISO/IEC 10646 (*Universal Character Set*) novirzījās no šīs idejas. Tie izvirzīja sekojošus jautājumus: kādas rakstzīmes ir pieejamas, to secības, kā šie secības numuri kodējami kā "koda vienības" un visbeidzot kā šīs vienības kodētas kā oktetu (baitu) plūsma. Šī sadalījuma pamatideja ir izveidot universālu rakstzīmju kopu, kuru varētu kodēt dažādos veidos.

## Pazīstamākie rakstzīmju kodējumi

* ISO 646
	+ ASCII
* EBCDIC
	+ CP930
* ISO 8859:
	+ ISO 8859-1, ISO 8859-2, ISO 8859-3, ISO 8859-4, ISO 8859-5, ISO 8859-6, ISO 8859-7, ISO 8859-8, ISO 8859-9, ISO 8859-10, ISO 8859-11, ISO 8859-13, ISO 8859-14, ISO 8859-15, ISO 8859-16
	+ CP437, CP737, CP850, CP852, CP855, CP857, CP858, CP860, CP861, CP863, CP865, CP866, CP869
* Microsoft Windows rakstzīmju kopas:
	+ Windows-1250 Centrāleiropas valodām, kuras lieto latīņu alfabētu
	+ Windows-1251 kirilicai
	+ Windows-1252 Rietumeiropas valodām
	+ Windows-1253 grieķu valodai
	+ Windows-1254 turku valodai
	+ Windows-1255 ivritam
	+ Windows-1256 arābu valodai
	+ Windows-1257 Baltijas valodām
	+ Windows-1258 vjetnamiesu valodai
* Mac OS Roman
* KOI8-R, KOI8-U, KOI7
* MIK
* Korkas kodējums
* ISCII
* VISCII
* Big5 (pazīstamākais variants ir Microsoft Code page 950)
	+ HKSCS
* Guobiao
	+ GB2312
	+ GBK (Microsoft Code page 936)
	+ GB18030
* Shift JIS japāņu valodai (Microsoft Code page 932)
* EUC-KR korejiešu valodai (Microsoft Code page 949)
* ISO-2022 un EUC Austrumāzijas rakstzīmju kopām
* Unikods (un tā apakškopas). Skatīt UTF-8
* ANSEL vai ISO/IEC 6937
# Emocijzīme

Smaidiņa emocijzīme
**Emocijzīme** jeb **emozīme**, sarunvalodā arī **emodži**, ir piktogramma vai logogramma, kas ir stilizēts grafisks attēls un kalpo kā rakstzīme, lai displeja ekrānā varētu attēlot un izpaust emocijas. Lai arī emocijzīmju nosaukums ‘emodži’ tiek saistīts ar emocijām, vārda izcelsme ir meklējama japāņu valodā, kur *e-* nozīmē ‘attēls’, bet *moji* — ‘tēls’ (japāņu: 絵文字, *emoji*).

Emocijzīmes vēsture ir meklējama Japānā, ap 1997. gadu. Mūsdienās emocijzīmes ir populāra masu kultūras sastāvdaļa, it īpaši Rietumu pasaulē.

## Atsauces

## Ārējās saites

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: Emocijzīme.
# Aikido[labot | labot pirmkodu]

Aikido|  |
| Nosaukuma oriģināls |
合気道 |
| Izcelsmes valsts |
Japāna |
| Pamatlicējs |
Morihei Uešiba |
| Pazīstāmie meistari |
Stīvens Sigāls |
| Izveidošanas datums |
1920. gads |
| Priekšteci |
aikidžutsu, džiudžitss, kendžutsu |

**Aikido** (japāņu: 合気道) ir mūsdienu divcīņas un aizsardzības veids, kas radies Japānā. Aikido izveidoja Morihei Uešiba, balstoties uz dažādu cīņas veidu sintēzi.

## Rašanās

Morihei Uešiba dzimis 1883. gadā Tanabes pilsētā, kas atrodas Vakajamas prefektūrā. Morihei ģimnene bija seno samuraju tradīciju turpinātāji, tāpēc Morihei jau no agras bērnības tika audzināts bušido garā. Morihei bērnībā daudz slimoja, bija fiziski vājš. Tomēr jau tad viņā parādījās dzelžaina izlēmība un neatlaidība — ar dažādu fizisko vingrinājumu palīdzību Morijei ieguva dzelžainu ķermeni un veselību. Stāsta, ka reiz vēl jaunā Morihei acu priekšā svešinieki pazemoja viņa tēvu. Tas mudināja pusaudzi sākt nodarboties ar dažādiem japāņu cīņu mākslu veidiem (bujutsu), vēlmē aizstāvēt tēva godu un pastāvēt pašam.

Ar šiem cīņas veidiem viņš jau bija iepazinies jaunībā.

## Tehnikas

Atsevišķas aikido tehnikas ir vairāk kā 100 gadus vecas. Daudzi meistari, pie kuriem mācījās Uešiba, nomira, tā arī nenododami savas zināšanas par aikido nākamajām paaudzēm.

Skolotājs Uešiba mācījās šādus stilus:

1. Dziudžitsa-Kito skola (1901), skolotāja Tokusaburo Tojavi vadībā

2. Paukošanās ar zobeniem — Jagju skola (1903), skolotāja Masakacu Nakai vadībā

3. Džiudžitsa—Daito skola (1911—1916), skolotāja Sakaku Takedi vadībā

4. Džiudžitsa—Sikkage skola (1922)

5. Paukošanās ar durkļiem (1924)

Līdztekus visam šim Uešiba ieguva reliģisko un filozofisko izglītību.

Pats vārds "aikido" apvieno sevī trīs elementus: AI — harmonija, KI — dzīvības enerģija, DO — ceļš, metode.

## Ārējās saites

* Latvijas Aikido Asociācija (latviski)
* Aikido pirmsākumi (latviski)
# Ainu valoda

| Ainu valoda アイヌ・イタク, *Aynu itak*  |
| --- |
| Izruna: | IPA: ˈainu iˈtak |
| Valodu lieto: | Japāna  |
| Reģions: | Hokaido |
| Pratēju skaits: | 15–150 |
| Valodu saime: | Paleoaziātu valodas (strīdīgi) **Ainu valoda**  |
| Rakstība: | katakana, latīņu alfabēts |
| Valodas kodi |
| ISO 639-1: | *nav* |
| ISO 639-2: | ain |
| ISO 639-3: | ain  |
| Vēsturiskais ainu valodas izplatības areāls iekrāsots sarkanā krāsā |
|

**Ainu valoda** (アイヌ・イタク, *Aynu itak*) ir izolēta valoda, kurā runā aini, kas dzīvo Japānas ziemeļu salā Hokaido. Daži valodnieki uzskata, ka šī valoda varētu piederēt paleoaziātu valodu saimei, jo pēc dažām pazīmēm tā ir līdzīga citām šīs saimes valodām. Mūsdienās šīs valodas pratēju skaits tiek lēsts no 15 līdz 150 cilvēkiem, lai gan ainu etniskās grupas pārstāvju skaits tiek lēsts ap 25 tūkstošiem. Lielākā daļa no ainiem mūsdienās runā japāņu valodā. Līdz 20. gadsimtam ainu valoda bija izplatīta ne tikai Hokaido, bet arī Sahalīnas salas dienvidu pusē un Kuriļu salās.
# Sumo

Sumo turnīrs "Grand Tournament" Osakā.
**Sumo** ir Japānas nacionālais cīņas sporta veids. Tas ir cēlies ap 20. gadu. p.m.ē. Sumo izveidojas no čjaoli - laušanās, ko izmantoja Ķīnas armijas mācībās. Cīkstonis uzvar, vai nu izgrūžot pretinieku ārpus apzīmētā laukuma, vai arī piespiežot viņu pieskarties grīdai ar jebkuru ķermeņa daļu, izņemot kāju pēdas. Sekmes atkarīgas no cīkstoņa spēka un masas, kas var sasniegt pat 280 kg. Šo milzīgo masu cīkstoņi uztur, katru dienu ēdot sautētus jūras produktus, gaļu, dārzeņus un tofu, ko sauc par *chankonabe*. Šim sporta veidam ir nozīmīga loma rituālos un tradīcijās.

## Ārējās saites

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: Sumo.

* *Encyclopædia Britannica* raksts (angliski)
* Krievijas Lielās enciklopēdijas raksts (krieviski)
* Krievijas Lielās enciklopēdijas raksts (2004-2017) (krieviski)
* Pasaules vēstures enciklopēdijas raksts (angliski)
* Enciklopēdijas *Krugosvet* raksts (krieviski)
# Priekšvārds[labot | labot pirmkodu]

**Priekšvārds** ir personvārda sastāvdaļa, ko indivīdam parasti piešķir piedzimstot, kristībās vai oficiāli reģistrējot personu, un kuras pamatfunkcija ir konkrētās personas individuāla identificēšana ģimenes, kopienas un sabiedrības ietvaros. Priekšvārdu parasti lieto kopā ar uzvārdu, veidojot pilnu personvārdu, un daudzās kultūrās tas ir galvenais vārds ikdienas saziņā. Valodniecībā priekšvārdi atspoguļo valodas sistēmu, kultūras tradīcijas, reliģiskos priekšstatus, estētiskos ideālus un vēsturiskās ietekmes, kas raksturīgas konkrētai sabiedrībai. Priekšvārdu visbiežāk izvēlas vecāki vai aizbildņi, ņemot vērā ģimenes, reliģiskās vai kultūras tradīcijas. Daudzās valstīs priekšvārdu formu un skaitu regulē civillikumu likumdošana. Vienai personai var būt viens vai vairāki priekšvārdi, no kuriem ikdienas lietojumā nereti nostiprinās tikai viens. Personvārdu sistēmā priekšvārds atšķiras no citām vārda sastāvdaļām gan pēc funkcijas, gan juridiskā statusa. Uzvārds parasti ir iedzimta personvārda daļa, kas apzīmē piederību dzimtai vai ģimenei un tiek mantota paaudzēs. Mūsdienu sabiedrībās oficiālajos dokumentos personas identifikācijā parasti lieto priekšvārda un uzvārda kopumu. Patronīms (retāk metronīms) ir no tēva vai mātes vārda atvasināta personvārda daļa ar nozīmi “X dēls/meita”. Dažās kultūrās tas ir neatņemama oficiālā vārda sastāvdaļa, piemēram, Krievijā, citviet tas aizstāj uzvārdu, piemēram, Islandē. Segvārds (iesauka) parasti nav juridiski noteikts personvārda elements, bet gan neformāls apzīmējums, kas veidojas sociālajā vidē un var raksturot personas īpašības, izcelsmi vai darbību. Atsevišķos gadījumos segvārds var kļūt par oficiālu vārda formu, ja tiek nostiprināts dokumentos. Atšķirībā no šiem elementiem priekšvārds visbiežāk tiek apzināti izvēlēts, un tam var būt simboliska, reliģiska vai estētiska nozīme.

Priekšvārdu lietojums un novietojums personvārdu struktūrā dažādās kultūrās ievērojami atšķiras. Eiropas un daļā citu valstu tradīcijās parasti sastopama secība “priekšvārds + uzvārds”, nereti ar vairākiem priekšvārdiem (spāņu un portugāļu vārdu sistēmā bieži ir arī divi uzvārdi. Slāvu kultūrās ikdienas formālajā saziņā plaši lieto trīsdaļīgu formulu “priekšvārds + patronīms + uzvārds”. Austrumāzijā (Ķīna, Japāna, Koreja) tradicionālā secība ir “uzvārds + priekšvārds”, un priekšvārdi bieži ir semantiski motivēti un divdaļīgi. Islandē centrālais identifikators ir priekšvārds, kam seko patronīmisks vai matronīmisks apzīmējums (*—son*, *—dóttir*), parasti bez stabila dzimtas uzvārda. Arābu un vairākās Dienvidāzijas tradīcijās sastopamas sarežģītas vairāku elementu vārdu ķēdes, kurās skaidri nodalītas priekšvārda, patronīma, dzimtas, cilts vai izcelsmes komponentu funkcijas. Kopumā priekšvārds ir universāls, taču ļoti daudzveidīgs personvārdu sistēmu elements, kas vienlaikus pilda identifikācijas, sociālās piederības, kultūras un simbolisko nozīmju funkcijas un atspoguļo sabiedrības vērtības un identitātes modeļus.

## Ārējās saites

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: Priekšvārds.

* *Encyclopædia Britannica* raksts (angliski)
# Origami

No papīra izlocītas dzērves
**Origami** (japāņu: 折り紙, *orikami* — ‘papīra locīšana’) ir mākslas veids, kurā no papīra tiek izlocīti dažādi priekšmeti. Parasti tiek izmantotas kvadrātiskas papīra loksnes. Mērķis ir iegūt estētiski skaistas figūras. Origami radās 17. gadsimtā Japānā, ārpus Japānas popularitāti ieguva 19. gadsimta vidū. Tiklīdz vairs nenotiek tikai papīra locīšana, bet arī tā griešana, tad tas ir kirigami. Iespējams, vislabāk zināmais origami modelis ir papīra dzērve.