# Zīda ceļš

Zīda ceļa galvenie maršruti no Ķīnas līdz Vidusjūrai
**Zīda ceļš** bija tirdzniecības un kultūras apmaiņas ceļu sistēma senajos laikos un viduslaikos, kas savienoja Āziju, Eiropu un Āfriku. Tas veidojās ap 2. gadsimtu p.m.ē., Haņu dinastijas laikā, un darbojās vairāk nekā 1500 gadus, kļūstot par vienu no pasaules vēstures nozīmīgākajiem tirdzniecības ceļiem. Šie maršruti ietvēra sauszemes ceļus, kas vijās cauri Centrālāzijai, kā arī jūras ceļus, kas savienoja Āzijas ostas ar Indijas okeānu.

Zīda ceļa nosaukums radies no tā, ka zīds bija viena no galvenajām precēm, kas tika eksportēta no Senās Ķīnas, taču pa to tika pārvadātas arī daudzas citas preces, piemēram, garšvielas, dārgakmeņi, porcelāns un metāli. Zīda ceļa nozīme ir lielākā nekā tikai tirdzniecības ceļš — tas kalpoja kā kultūras, tehnoloģiju un ideju apmaiņas veids, veicinot reliģiju, zinātnes un mākslas izplatību starp civilizācijām.

Zīda ceļa ietekme ir saglabājusies līdz mūsdienām, simbolizējot globālo saikni un kultūru sadarbību. Tas ir arī iedvesmas avots mūsdienu iniciatīvai “Jaunais Zīda ceļš” (“Viena josla, viens ceļš”, *Belt and Road Initiative*), kuras mērķis ir atjaunot šo vēsturisko tirdzniecības tīklu.

## Vēsturiskā attīstība

Zīda ceļa pirmsākumi meklējami jau bronzas laikmetā, kad senās civilizācijas Centrālāzijā un Tuvajos Austrumos veidoja pirmos tirdzniecības ceļu tīklus, apmainoties ar preci un zinātniskajiem sasniegumiem. Tomēr organizēta un plaša mēroga tirdzniecība pa Zīda ceļa maršrutiem sākās ap 2. gadsimtu p.m.ē., Haņu dinastijas valdīšanas laikā, kad Senā Ķīna sāka aktīvi eksportēt zīdu uz rietumu zemēm. Šajā periodā ķīniešu sūtnis Džans Cjaņs tika nosūtīts uz Centrālāziju, lai izveidotu politiskus un tirdzniecības sakarus. Viņa ceļojumi ne tikai atklāja jaunas tirdzniecības iespējas, bet arī veicināja kultūras kontaktus starp Ķīnu, Centrālāziju un Tuvajiem Austrumiem.

Haņu dinastija (206 p.m.ē.–220) bija galvenais virzītājspēks Zīda ceļa attīstībā. Imperators Vudi vēlējās izveidot stabilus tirdzniecības sakarus. Ar 70 000 vīru lielu jātnieku armiju stiprināja Ķīnas rietumu robežas un izveidoja nocietinājumus stratēģiskos punktos, lai aizsargātu ceļotājus un preču karavānas, no kurienes arī aizsākās tirdzniecības apmetņu būvniecība maršrutā no Ķīnas līdz Kaspijas jūrai. Tieši šajā periodā Ķīna sāka sistemātisku zīda eksportu uz Centrālāziju un tālāk uz Eiropu. Lai arī zīds bija galvenais eksporta produkts, Haņu dinastijas laikā tika ievestas arī preces un zinātniskie sasniegumi no citām kultūrām, piemēram, persiešu zirgi no Centrālāzijas, stikla trauki un metāla izstrādājumi no Senās Romas.

Viduslaiku tirdzniecības ceļi, ko 9.–11. gadsimtā izmantoja radhanīti, vikingi un citi tirgotāji
Zīda ceļš sasniedza jaunu uzplaukumu Tanu dinastijas (618–907) laikā, kas izveidoja Ķīnu par pasaules tirdzniecības un kultūras centru. Tanu valdnieki atvēra robežas tirgotājiem no Indijas, Persijas un Centrālāzijas, veicinot ne tikai preču, bet arī reliģiju un ideju apmaiņu. Šajā periodā budisms izplatījās no Indijas uz Ķīnu un tālāk uz Koreju un Japānu. Sunu dinastijas laikā (960–1279) saistībā ar arābu iekarojumiem un jūras tirdzniecības attīstību Zīda ceļa nozīme samazinājās. Tā vietā Vikingu laikos izveidojās tirdzniecības ceļi pa lielajām Austrumeiropas upēm starp Centrālāziju un Ziemeļeiropu.

Vēl viens nozīmīgs attīstības posms bija Mongoļu impērijas laikā (13. un 14. gadsimtā), kad mongoļu valdīšana nodrošināja stabilitāti un drošību lielākajā daļā Zīda ceļa teritorijas. Šis laikmets *Pax Mongolica* (‘Mongoļu miers’) veicināja intensīvu starpkontinentālu tirdzniecību un kultūras apmaiņu. Marko Polo un citi eiropiešu ceļotāji izmantoja Zīda ceļu, lai sasniegtu Āziju un aprakstītu tās bagātības. Azovas jūras krastos un Krimā izveidojās dženoviešu kolonijas tirdzniecībai pa Zelta Ordas tirdzniecības ceļiem, kas tika izmantoti līdz pat 16. gadsimtam. Tomēr līdz ar jūras ceļu attīstību 15. un 16. gadsimtā Zīda ceļa nozīme pakāpeniski samazinājās. Neskatoties uz to, tā atstātais kultūras, ekonomiskais un vēsturiskais mantojums ir ietekmējis cilvēces attīstību gadsimtiem ilgi.

Savu nosaukumu šis senais tirdzniecības ceļš ieguva 1877. gadā, kad pirmo reizi to par Zīda ceļu nodēvēja vācu ceļotājs un ģeogrāfs Ferdinands fon Rihthofens.

## Maršruti un ģeogrāfija

Zīda ceļš 1. gadsimtā
Zīda ceļš bija plašs tirdzniecības un kultūras apmaiņas maršrutu tīkls, kura garums no viena gala līdz otram bija vairāk nekā 8000 km. To veidoja gan sauszemes, gan jūras ceļi. Sauszemes maršruti vijās cauri Ķīnai, Centrālāzijai, Tuvajiem Austrumiem un sasniedza Dienvideiropu un Vidusjūras piekrasti. Galvenais ceļš sākās Ķīnas pilsētā Sjiaņā (agrāk Čanaņa) un veda cauri Gobi un Taklamakana tuksnešiem, šķērsojot Pamira un Hindukuša kalnus, līdz sasniedza Centrālāziju un tālāk Persiju, Divupi un Senās Romas teritoriju. Jūras maršruti, kas tika dēvēts par Jūras zīda ceļu, savienoja Ķīnas ostas, piemēram, Guandžou un Cjuaņdžou, ar Dienvidaustrumāziju, Indijas okeānu, Arābijas pussalu un Vidusjūru.

Pa ceļam tirgotāji apstājās stratēģiski izvietotās pilsētās, kas kalpoja kā tirdzniecības, kultūras un atpūtas centri. Kašgara bija svarīgs punkts pie Taklamakana tuksneša robežas, kur savienojās vairāki maršruta atzari, savukārt Samarkanda bija Centrālāzijas pērle, kas ievērojama ar savu bagātīgo kultūru un amatniecību. Pilsēta kalpoja par krustpunktu tirgotājiem no dažādiem reģioniem. Tālāk vēl viena nozīmīga Vidusāzijas pilsēta bija Buhāra, kas bija slavena ar saviem tirgiem, vēsturiskiem pieminekļiem un intelektuāļu dzīvi. Svarīgas pieturvietas Tuvajos Austrumos bija Mešheda un Bagdāde, kas savienoja Centrālāziju ar Vidusjūras reģionu.

Zīda ceļa tirgotājiem bija jāšķērso dažādi sarežģīti un bīstami apvidi. Gobi un Taklamakana tuksneši bija plaši, sausi un neapdzīvoti reģioni, kuros draudēja ūdens trūkums un smilšu vētras. Savukārt Pamira un Hindukuša kalni prasīja no ceļotājiem pielāgošanos skarbajiem apstākļiem, piemēram, retinātam gaisam un stāvām kalnu pārejām. Maršruti šķērsoja dažādas dabas zonas, sākot no aukstiem kalnu reģioniem līdz karstiem tuksnešiem un tropiskajiem lietusmežiem. Ceļotājiem bija jāpielāgojas gan ekstremālam karstumam, gan sniegotiem apstākļiem. Neskatoties uz šiem izaicinājumiem, Zīda ceļš kalpoja kā dzīvības artērija, kas savienoja dažādas civilizācijas, veicinot tirdzniecību un kultūru mijiedarbību. Šo maršrutu stratēģiskais izvietojums ļāva pilsētām un reģioniem plaukt.

## Preces un tirdzniecība

Zīda ceļš kalpoja kā tirdzniecības tīkls, kurā tika pārvadātas dažādas augstvērtīgas un unikālas preces no Tālajiem Austrumiem uz Rietumu pasauli un otrādi. No Ķīnas eksportēja zīdu, kas bija visvērtīgākā prece un simboliska prece, kas deva ceļam tā nosaukumu. Papildus tam Ķīna eksportēja porcelānu, lakas izstrādājumus, papīru, tēju, šaujampulveri un kompasus. No Centrālāzijas un Tuvajiem Austrumiem piedāvāja augstas kvalitātes zirgu šķirnes, vilnu, paklājus un ādas izstrādājumus. No Persijas un Divupes tika transportētas garšvielas, vīraks, vīns un stikla izstrādājumi. Indijas tirgotāji piegādāja garšaugus, piemēram, piparus un kanēli, kokvilnu, dārgakmeņus (īpaši safīrus un dimantus) un ziloņkaula izstrādājumus. No Senās Romas un Eiropas uz austrumiem tika transportēti stikla trauki, bronzas un dzelzs izstrādājumi, vīns un juvelierizstrādājumi. Papildus materiālajām precēm pa Zīda ceļu tika izplatītas arī idejas, tehnoloģijas un kultūra, kas bieži vien bija tikpat nozīmīgi kā fiziskās preces. Uzskata, ka budisms ienāca Ķīnā pa Zīda ceļu.

Tirdzniecība uz Zīda ceļa bieži tika organizēta caur starpniekiem, jo tirgotāji reti ceļoja visu maršrutu. Preces dažādās pieturvietās tika vairākkārt pārdotas un apmainītas, tās vērtībai katrā posmā pieaugot. Tirgošanās kultūra ietvēra ne tikai preču apmaiņu, bet arī savstarpēju uzticēšanos un vienošanās ievērošanu. Karavānas bieži ceļoja grupās, lai nodrošinātu aizsardzību pret laupītājiem un citiem apdraudējumiem. Tirdzniecības mezglos tirgotāji aktīvi izmantoja bartera sistēmu, kā arī sudraba un zelta monētas kā valūtu. Svarīgu lomu tirdzniecībā spēlēja tirgi un karavānu pieturas pilsētās, piemēram, Samarkandā un Buhārā. Šajās pilsētās ne tikai notika preču apmaiņa, bet arī izveidojās nozīmīgi kultūras un intelektuāļu centri, kur tirgotāji, amatnieki un zinātnieki apmainījās idejām un zināšanām.

Zīda ceļš veidoja ne tikai globālu tirdzniecības tīklu, bet arī unikālu savstarpējās saiknes kultūru, kas veicināja civilizāciju attīstību un stiprināja starpkultūru sapratni.

## Atsauces

## Ārējās saites

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: Zīda ceļš.

* Latvijas Nacionālās enciklopēdijas šķirklis
* *Encyclopædia Britannica* raksts (angliski)
* Krievijas Lielās enciklopēdijas raksts (2004-2017) (krieviski)
* *Encyclopædia Universalis* raksts (franciski)
* Pasaules vēstures enciklopēdijas raksts (angliski)
* Enciklopēdijas *Krugosvet* raksts (krieviski)
* Zīda ceļš: Pirmais vispasaules tīkls vēsturē — Šenona Herisa Kastelo (latviski). *TED-Ed* (2014. gada 3. jūnijs).