Rikunarita-ORG/Wikinium huggingface dataset:
# Unikods[labot | labot pirmkodu]

**Unikods** ir universāls rakstzīmju kodējums, kas dod iespēju pierakstīt datorizētai apstrādei piemērotā veidā tekstu visdažādākajās literārajās un zīmju valodās. Tai skaitā Unikods pieļauj vairāku valodu paralēlu izmantošanu tai pašā dokumentā, izmantojot vienotu kodēšanas metodi.

Uz unikodu balstītas konkrētās teksta kodēšanas metodes (piemēram, kodējumi UTF-8 un UTF-16) radīja alternatīvu tradicionālajiem simbolu kodējumiem (piemēram, agrāk Latvijā plaši izplatītajam *Baltic Windows* jeb Windows-1257), kuri bija ierobežoti savās iespējās un nebija savietojami ar daudzvalodības prasībām. Unikods ir kļuvis par pilnīgāko simbolu kodēšanas veidu, kurš palīdz programmatūras internacionalizācijā un lokalizācijā. Unikodu atbalsta daudzas mūsdienīgas tehnoloģijas, piemēram, XML, Java un Microsoft .NET platforma, kā arī vairākums operētājsistēmu.

## Ārējās saites

* Unikoda konsorcijs
# Haņi[labot | labot pirmkodu]

Haņi| Haņi Ķīnas Tautas Republikā 2000. gadā |
| Visi iedzīvotāji |
|
aptuveni 1,4 miljardi |
| Reģioni ar visvairāk iedzīvotājiem |
| * Ķīna (Kontinentālā Ķīna,  Honkonga,  Makao, izņemot Taivānu) (1 321 000 000)
* Taivāna (>22,000,000) (>95% no populācijas)
* Taizeme (9 393 000)
* Malaizija (6 650 000)
* Indonēzija (6 500 000-7 670 000)
* ASV (3 795 000-5 100 000)
* Singapūra (2 968 000)
 |
| Valodas |
|
ķīniešu |
|  |

**Haņi** (vienkāršotā ķīniešu: 汉族 vai 汉人, tradicionālā ķīniešu: 漢族 vai 漢人, piņjiņs: *hànzú vai hànrén*, izrunā: /xântsy̌/) ir tauta Āzijā. Tas ir lielākais etnoss pasaulē. Par haņiem uzskata tos ķīniešus, kam dzimtā ir ķīniešu valoda. 92% procenti Ķīnas iedzīvotāju ir haņi, tāpat arī 98% — Taivānas iedzīvotāju, 78% — Singapūras iedzīvotāju un aptuveni 20% visas pasaules iedzīvotāju. Etnosa nosaukums cēlies no Haņu dinastijas nosaukuma. Haņu vēsture lielā mērā sasaucas ar Ķīnas vēsturi.

## Atsauces

## Ārējās saites

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: Haņi.

* *Encyclopædia Britannica* raksts (angliski)
* Krievijas Lielās enciklopēdijas raksts (2004-2017) (krieviski)
# Izruna[labot | labot pirmkodu]

**Izruna** ir skanējuma izveide valodas skaņāma ar runas orgāniem — veids, kā cilvēki izsaka vārdus, frāzes vai citas skaņas noteiktā valodā. Izruna ietver skaņu veidošanu un kombinēšanu, lai radītu dzirdamu runu. Pareiza izruna ir svarīgs aspekts, lai nodrošinātu, ka sarunu biedrs var saprast runātāja pateikto, informācija tiek nodota skaidri un saprotami. Ir ieviests Starptautiskais fonētiskais alfabēts (IPA), kas nodrošina pareizu izrunas pierakstu no jebkuras valodas. Vienas noteiktas valodas ietvaros var būt atšķirības viena un tā paša vārda izrunā. Kādas valodas apgūšanas procesā lielā uzmanība tiek pievērsta pareizai izrunai, lai nodrošinātu efektīvu saziņu.

## Skatīt arī

* Akcents

## Atsauces

## Ārējās saites

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: Izruna.

* *Encyclopædia Britannica* raksts (angliski)
* Krievijas Lielās enciklopēdijas raksts (2004-2017) (krieviski)
# Rakstība[labot | labot pirmkodu]

Rakstības pasaulē. Visizplatītākais ir latīņu raksts
**Rakstība** ir kādas valodas rakstisku sazināšanās līdzekļu kopums, kas ietver rakstu zīmju sistēmu un lietošanas metodi kopā ar galvenajiem principiem valodas formu fiksēšanai. Rakstību veido alfabēts, grafika un ortogrāfija.

Kādas valodas lietotā rakstība un pārmaiņas tajā var būt vēsturiski izveidojušās vai arī noteiktas ar reformām. Rakstības tiek gan pārveidotas, lai atspoguļotu izmaiņas runātajā valodā, gan arī atspoguļo senāku valodas stāvokli, kas rada sarežģītas attiecības starp runāto un rakstīto valodu.

Latviešu valodas rakstība sākta veidot 16. gadsimtā uz viduslejasvācu rakstības pamata, lietojot latīņu rakstu (rokrakstā antikvu, iespieddarbos — gotiku). Vēlākos gados, pilnveidojoties latviešu literārajai valodai, tā vairākkārt reformēta.

## Rakstības izcelšanās

Pirmā zināmā rakstība pasaulē ir šumeru rakstība, kuru vēlāk lietojušas visas Senās Divupes tautas. Tā radās ap 3500. gadu p.m.ē. no piktogrammām — dažādu lietu un parādību vienkāršotiem zīmējumiem, kas attīstoties kļuva par logogrammā — stilizētiem zīmējumiem, kas apzīmē vārdu vai morfēmu.

Rakstības izveidošanās pamatā bija praktiska nepieciešamība. Senās Divupes, tāpat kā citu upju ieleju civilizāciju saimnieciskās sistēmas pamatā bija lauksaimniecība. Tā balstījās uz sarežģītu kanālu sistēmu, kuras pareiza darbība prasīja lielu cilvēku masu kopīgu darbu, tātad arī precīzu centralizētu plānošanu un regulēšanu. Tas savukārt radīja nepieciešamību pēc pastāvīgas administrācijas. Lai administrācija varētu pildīt savus pienākumus, bija nepieciešama rakstība, kas Senajā Divupē pirmo rakstīto dokumentu veidā parādījās vēl 3. gadu tūkstotī p.m.ē. Tas bija vēl viens cilvēces attīstībā nenovērtējams jaunievedums, ko varētu uzskatīt arī par tehnoloģiju, kura izmantošanā zināšanu uzkrāšana, to izplatīšana tālāk sabiedrībā un nodošana nākamajām paaudzēm kļuva par vairāk vai mazāk organizētu un stabilu sistēmu.

No šumeriem rakstības koncepciju visai drīz pārņēma Senā Ēģipte, Persija, Sīrija. Tiesa, ap 3400. gadu p.m.ē. ēģiptieši patstāvīgi izveidoja savu atsevišķu numerācijas sistēmu, kas balstījās uz vieninieku un desmitnieku kombinētu apzīmējumu. Tā, ja agrāk lai apzīmētu skaitli 34, bija nepieciešams ievilkt 34 svītras, tad kombinētajā vieninieku desmitnieku sistēmā bija vajadzīgas vairs tikai 7 zīmes (3 desmitnieki + 4 vieninieki).

Rakstība bija nepieciešama ne tikai praktiskām lietām. Tā deva iespēju attīstīties arī literatūrai. Vecākais no zināmajiem literatūras darbiem, Gilgameša eposs, ir radīts ap 2500. gadu p.m.ē. Šumerā.

Savukārt, labi organizēta valsts pārvalde nebija iespējama bez likumiem un valdnieka rīkojumiem. Senākais zināmais likumu krājums ir Babilonijas valdnieka Hammurapi (1792.—1750. gadā p.m.ē.) likumi.

## Atsauces

## Ārējās saites

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: Rakstība.

* *Encyclopædia Britannica* raksts (angliski)
* Krievijas Lielās enciklopēdijas raksts (2004-2017) (krieviski)
* Pasaules vēstures enciklopēdijas raksts (angliski)
* Austrumeiropas enciklopēdijas raksts (vāciski)
# Vietējā sarunvaloda

**Vietējā sarunvaloda** jeb **vernakulārs** (no latīņu: *vernāculus* — 'mājas, iedzimts') ir no literārās valodas atšķirīgs valodas paveids, ko ikdienas saziņā lieto kādas zemes vai novada vietējie iedzīvotāji.

Vietējo sarunvalodu bieži vien lieto tikai mutiski, tāpēc agrākajos laikos daudzas no tām nav saglabājušās. Laika gaitā vietējās sarunvalodas var kļūt par oficiālām vai literārām valodām, īpaši, ja tās sāk lietot rakstniecībā un izglītībā. Pazīstamākais piemērs ir latīņu valoda, kas bija Romas impērijas oficiālā valoda, bet Romas impērijas provinču iedzīvotāji sarunvalodā lietoja dažādus tās vietējos paveidus jeb tā saukto tautas latīņu valodu, no kuras vēlāk attīstījas romāņu valodas.

## Ārējās saites

* *Encyclopædia Britannica* raksts (angliski)
# Aizguvums

**Aizguvums** ir tāds vārds, kas ir ticis aizgūts no vienas valodas un iekļauts citā. Valoda, no kuras vārds tiek aizgūts, tiek saukta par devējvalodu, bet valoda, kurā šis vārds tiek iekļauts, tiek saukta par aizguvējvalodu.

Aizguvumi var būt tiešie (fonētiski un morfoloģiski pielāgoti aizguvumi, piemēram, *telefons* no grieķu *tēle* 'tālu' + *phōnē* 'skaņa') vai netiešie (caur starpniekvalodu). Nereti aizguvumi tiek izmantoti, lai apzīmētu jaunus jēdzienus vai objektus, kuru apzīmējumu aizguvējvalodā iepriekš nav bijis.

Atkarībā no integrācijas pakāpes aizguvējvalodā aizguvumus iedala:

* Pilnībā adaptētos aizguvumos (piemēram, skola no grieķu *scholē*),
* Daļēji adaptētos aizguvumos, kur saglabājas svešvalodīgās īpašības (piemēram, menedžments),
* Citvalodu citātos jeb neadaptētos aizguvumos, kuri parasti tiek rakstīti slīprakstā vai pēdiņās, piemēram, *je ne sais quoi*.

Nevēlamie vai nepamatoti lietoti aizguvumi tiek saukti par barbarismiem, un tie var traucēt valodas sistēmiskumu un izkropļot dzimtās valodas normas. Valodniecībā tiek uzsvērts, ka aizguvumiem jābūt funkcionāli pamatotiem un valodas normām atbilstoši pielāgotiem.

Mūsdienās īpaši izplatīti ir anglicismi, kas bieži ienāk valodā ar jaunajām tehnoloģijām, kultūras produktiem un globalizācijas tendencēm.

## Latviešu valodā

Latviešu valodā visvairāk aizgūtie vārdi ir no vācu, krievu un angļu valodām. Tas ir skaidrojams ar šo valodu vēsturisko ietekmi, bet angļu valodas aizguvumu (anglicismu) skaits ir pieaudzis pēc neatkarības atjaunošanas.

## Atsauces

## Ārējās saites

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: Aizguvums.

* Latvijas Nacionālās enciklopēdijas šķirklis
* *Encyclopædia Britannica* raksts (angliski)
* Mūsdienu Ukrainas enciklopēdijas raksts (ukrainiski)
* Krievijas Lielās enciklopēdijas raksts (2004-2017) (krieviski)
* Enciklopēdijas *Krugosvet* raksts (krieviski)
# Haņdzi

Kreisajā pusē rakstīts "ķīniešu rakstu zīmes" ar tradicionālajiem (nevienkāršotajiem) hieroglifiem, bet labajā pusē tas pats rakstīts ar ĶTR vienkāršotajiem hieroglifiem, abas puses izrunā *hànzì* jeb haņdzi.
**Haņdzi** (vienkāršotā ķīniešu: 汉字, tradicionālā ķīniešu: 漢字, piņjiņs: *hànzì*) ir nosaukums ķīniešu apdzīvotajās zemēs lietotajām ķīniešu rakstzīmēm, ko lieto ķīniešu valodas pierakstīšanai. Ķīniešu rakstzīmes nereti dēvē arī par hieroglifiem, taču tulkotājs Uldis Bērziņš latviešu valodā iesaka lietot vārdu "ķīnzīme". Ķīniešu hieroglifi ir arī japāņu rakstības kandži un korejiešu rakstības handžas pamatā. Līdz 1945. gadam ķīniešu rakstu zīmes tika izmantotas arī vjetnamiešu valodas pierakstā.[*nepieciešama atsauce*]

Kopējais rakstu zīmju skaits pārsniedz 50 tūkstošus, no kurām drukātajā veidā pastāvīgi tiek izmantotas tikai aptuveni 7 tūkstoši. Grāmatu un laikrakstu lasīšanai pietiek ar 3—4 tūkstošu hieroglifu zināšanu. Hieroglifus iedala vienkāršotajās un tradicionālajās rakstu zīmēs. Kontinentālajā Ķīnā un Singapūrā pārsvarā izmanto vienkāršotas rakstu zīmes, bet Taivānā un Honkongā — tradicionālās rakstu zīmes.

## Skatīt arī

* Ķīniešu hieroglifi

## Atsauces

## Ārējās saites

* Learn Chinese Characters Zhongwen.com (angliski)
* On-line Chinese Tools (angliski)
# Meidzi restaurācija

| Meidzi restaurācija |
| --- |
| Daļa no Bakumacu un Bošina kara |
|  Imperators Meidzi 1873. gadā |
|

|  |  |
| --- | --- |
| Datums | 1868. gada 3. janvāris |
| Vieta | Japāna |
| Iznākums |
Tokugavas sjogunāta gāšana
* Meidzi ēras sākums
* Izveidojas Japānas impērija
* Oligarhiskās valdības izveidošanās
 |

 |
| Karotāji |
|  Japānas impērija |  Tokugavas sjogunāts |
| Komandieri un līderi |
|  Imperators Meidzi  Okubo Tošimiči  Saigo Takamori  Kido Takajoši |  Tokugava Jošinobu |

Imperators Meidzi dodas no Kioto uz Tokiju 1868. gadā
**Meidzi restaurācija** (japāņu: 明治維新, *Meiji ishin*), arī **Meidzi revolūcija** un **Meidzi reformas**, bija virkne dažādi notikumi, kas izraisīja nopietnas izmaiņas Japānas politiskajā un sociālajā struktūrā. Meidzi restaurācija notika četru gadu laikā no 1866. līdz 1869. gadam, kas ietvēra Edo perioda beigas un Meidzi perioda sākumu. Pēc restaurācijas Japāna kļuva atvērta ārzemniekiem, kas pirms tam nevarēja iebraukt šajā zemē, kā arī norisinājās strauja Japānas modernizācija.

## Vēsture

Meidzi restaurācijas priekšnoteikumi izveidojās Edo perioda beigās, kad Tokugavas šogunāts arvien grūtāk spēja saglabāt politisko stabilitāti un valsts izolācijas politiku. Ārējais spiediens īpaši pieauga pēc tam, kad 1853. gadā Japānā ieradās ASV komodors Metjū Perijs, pieprasot Japānas ostu atvēršanu ārvalstu kuģiem.

1854. gadā tika noslēgts Kanagavas līgums, ar kuru Japāna atvēra vairākas ostas ASV kuģiem. Šis notikums vājināja šogunāta autoritāti un pastiprināja neapmierinātību samuraju un dažu Japānas valdnieku vidū. Īpaši nozīmīgu lomu pārmaiņās ieguva Sacumas un Čošū hani, kas sāka atbalstīt imperatora varas atjaunošanu.

1866. gadā tika izveidota Sacumas-Čošū alianse, kas apvienoja divus ietekmīgus pret šogunātu noskaņotus spēkus. Šī alianse kļuva par galveno politisko un militāro pamatu Tokugavas varas gāšanai.

1867. gadā pēdējais šoguns Tokugava Jošinobu formāli atteicās no varas un nodeva to imperatoram. Tomēr daļa Tokugavas atbalstītāju turpināja pretošanos, kas noveda pie Bošina kara no 1868. līdz 1869. gadam.

1868. gadā tika pasludināta imperatora Meidzi varas atjaunošana. Jaunā valdība pārcēla politisko centru uz Tokiju, kas agrāk bija pazīstama kā Edo. Pēc Tokugavas spēku sakāves 1869. gadā Meidzi valdība nostiprināja kontroli pār valsti.

Pēc restaurācijas Japānā tika uzsāktas plašas reformas. Tika likvidēta feodālā hanu sistēma, izveidota centralizēta valsts pārvalde, ieviesta obligātā karaklausība un pārveidota izglītības sistēma. Šīs pārmaiņas kļuva par pamatu Japānas straujai industrializācijai un pārtapšanai par modernu valsti.

## Atsauces