Rikunarita-ORG/Wikinium huggingface dataset:
# Dabiskā izlase[labot | labot pirmkodu]

Žubītes no Čārlza Darvina darba "Sugu izcelšanās". Dažādās Galapagu salu vietās mītošajām žubītēm ir atšķirīga knābju forma, kas ir pielāgojusies galvenajai barībai, ko tās, dzīvojot atšķirīgās salu vietās, var atrast.
**Dabiskā izlase** ir pakāpenisks evolūcijas process, kura gaitā noteiktas bioloģiskās īpašības kļūst mazāk izplatītas, ja tās zaudē pielietojuma nozīmi, savukārt citas — izdevīgākas — īpašības kļūst biežāk sastopamas populācijā. Tā ļauj dzīvajiem organismiem pielāgoties mainīgajiem vides apstākļiem, veidojot jaunas īpašības, kas palielina to izdzīvošanas un vairošanās iespējas.

Šis process balstās uz ģenētisko daudzveidību populācijas ietvaros, ko nodrošina mutācijas un gēnu kombinācijas — tās rada atšķirības starp indivīdiem. Bez šādām atšķirībām dabiskajai izlasei nebūtu "izejmateriāla", no kā izvēlēties, tāpēc ģenētiskā daudzveidība ir viens no galvenajiem nosacījumiem evolūcijas norisei.

Terminu “dabiskā izlase” ieviesa Čārlzs Darvins savā 1859. gada darbā "Sugu izcelšanās". Tajā viņš aprakstīja arī dzimumizlasi — ar to saprot spēju pielāgoties ne tikai izdzīvošanai, bet arī vairošanās panākumiem, piemēram, caur pievilcību partnerim vai konkurentu pārspēšanu.

Laika gaitā dabiskās izlases rezultātā veidojas adaptācijas — organisma īpašības, kas uzlabo tā piemērotību konkrētai videi. Piemēram, leduslāčiem ir biezs, balts apmatojums un tauku slānis, kas palīdz uzturēt ķermeņa siltumu un kalpo kā maskēšanās sniegotā vidē. Savukārt tuksneša augiem, piemēram, kaktusiem, lapas ir reducētas adatās, lai mazinātu ūdens zudumu karstā un sausā vidē.

Ja adaptācija ilgstoši norit konkrētā virzienā, īpaši nemainīgos apstākļos, tā var novest pie specializācijas. Tas nozīmē, ka organisms kļūst ārkārtīgi piemērots šaurai ekoloģiskai nišai. Piemēram, koalas ir pielāgojušās, lai barotos gandrīz tikai ar eikalipta lapām, kas ir toksiskas vairumam citu dzīvnieku. Līdzīgi — daži tauriņu kāpuri spēj attīstīties tikai uz noteikta auga, kas ierobežo to izplatību, bet vienlaikus mazina konkurenci. Lai arī specializācija var paaugstināt izdzīvošanas iespējas noteiktā vidē, tā arī padara sugas ievainojamākas strauju vides pārmaiņu gadījumā.

## Atsauces

## Ārējās saites

* Dabiskā izlase (raksti.daba.lv) Arhivēts 2014. gada 11. janvārī, *Wayback Machine* vietnē.
# Polimorfisms (bioloģija)

**Polimorfisms** bioloģijā (no sengrieķu: *πολύμορφος* (*polúmorfos*) — 'daudzveidīgs') — atšķirības starp indivīdiem, ko nosaka gēnu atšķirības, izpaužas kā vairāku ģenētiski atšķirīgu formu pastāvēšana vienā dzīvnieku vai augu sugā, kā arī divu vai vairāku atšķirīgu formu vienlaicīga līdzāspastāvēšana vienā un tajā pašā populācijā.

Vienkāršākais un visbiežāk sastopamais polimorfisma veids ir viena nukleotīda polimorfisms (SNP), kas ietver vienas DNS bāzes aizstāšanu ar citu bāzi. SNP var izraisīt izmaiņas kodējošo proteīnu transkripcijas intensitātē, kas ir atšķirība no nopietnām mutācijām, kurās kodējošie proteīni var nebūt funkcionāli vai nesintezēties pilnvērtīgi.

## Atsauces

## Ārējās saites

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: Polimorfisms.

* *Encyclopædia Britannica* raksts (angliski)
* Krievijas Lielās enciklopēdijas raksts (2004-2017) (krieviski)
* *Encyclopædia Universalis* raksts (franciski)
# Adaptācija

**Adaptācija** ir reakcija, ar kuru cilvēks maina izturēšanos atbilstoši apstākļiem, pielāgošanās apstākļiem. Cilvēka dzīve prasa neskaitāmas adaptācijas – gan fiziskas, gan psihiskas (pielāgošanās temperatūras svārstībām, jaunai situācijai, emocionālam šokam utt.). Lielākajai daļai kompleksu cēlonis ir neizdevusies adaptācija. Adaptācijas trūkums sevišķi raksturīgs pirmajiem mūža gadiem – grūti pielāgoties vecākiem, skolas videi, brāļa vai māsas piedzimšanai. Adaptācija ir būtiska līdzsvara pazīme.
# Adaptīvā radiācija

Četras no Galapagu salas žubīšu sugām, katrai knābis ir pielāgojies noteiktas barības iegūšanai
**Adaptīvā radiācija** ir jaunu sugu veidošanās process, kurā no vienas sugas veidojas daudzas sugas, kas izplatās un pielāgojas atšķirīgiem dzīves stāvokļiem. Izteikts piemērs ir 13 Galapagu salu žubīšu sugas, kas izveidojušās no kontinentā sastopamās žubītes, kas izplatījās salās.

## Atsauces
# Izmiršana

Ceļotājbalodis ir viens no putniem, kuru medīja līdz izmiršanai
**Izmiršana** bioloģijā un ekoloģijā notiek tad, kad visi vienas sugas īpatņi ir miruši, pārtraucot jebkādas sugas vairošanās iespējas. Izmiršana var notikt ekosistēmas pārmaiņu dēļ, radot nelabvēlīgu vidi, vai cilvēka darbības dēļ. Eksperti lēš, ka līdz 2100. gadam varētu izmirt puse pašreizējo sugu. Starptautiskā dabas un dabas resursu aizsardzības savienība veido un uztur globālu sugu izmiršanas draudu novērtējošu "Sarkano grāmatu".

## Skatīt arī

* Masveida izmiršana
* Izmirstošas sugas

## Atsauces
# Abioģenēze[labot | labot pirmkodu]

Millera-Ureja eksperiments
**Abioģenēze** ir uzskats, ka dzīvība var rasties no nedzīvas matērijas, piemēram, organiskas vielas. Pretēja hipotēze ir bioģenēze, kurā uzskata, ka dzīva matērija var rasties tikai no dzīvas matērijas.

Zeme ir izveidojusies pirms 4,54 miljardiem gadu. Agrākās dzīvības formas uz Zemes eksistējušas jau vismaz pirms 3,5 miljardiem gadu. Tomēr vairāki pētījumi liek domāt, ka dzīvība uz Zemes pastāvējusi jau senāk — saskaņā ar viena pētījuma datiem — pirms 4,25 miljardiem gadu, bet saskaņā ar cita pētījuma datiem — pirms 4,4 miljardiem gadu.

Vairākās metodēs tiek pētīts, kā veidojas pašreplicējošas molekulas vai to daļas. Pieņemot, ka dzīvība uz Zemes radusies spontāni, Millera—Ureja eksperiments un vairāki citi eksperimenti rāda, ka lielākā daļa aminoskābju var tikt ķīmiski sintezētas apstākļos, kas bijuši līdzīgi tiem apstākļiem, kas pastāvēja uz Zemes tās sākumposmā.

## Atsauces

## Ārējās saites

* *Encyclopædia Britannica* ieraksts (angliski)
# Antropoģenēze[labot | labot pirmkodu]

Cilvēka evolūcijas diagramma. Redzama nepārtraukts antropoģenēzes process Āfrikas kontinentā (pa labi) un atzarojumi Eirāzijas kontinentā.
**Antropoģenēze** (no sengrieķu: *ἄνθρωπος* (*ánthrōpos*) — 'cilvēks' un *γένεσις* (*génesis*) — 'izcelšanās') mācība par cilvēka izcelšanos. Apskata cilvēka kā atsevišķas sugas *Homo sapiens*, veidošanos un attīstību evolūcijas ceļā no citiem cilvēkpērtiķiem un placentāļiem. Ar antropoģenēzes izpēti nodarbojas vairākas zinātnes — antropoloģija, primatoloģija, arheoloģija, valodniecība un ģenētika.

Evolucionārajā kontekstā termins "cilvēks" attiecas ne tikai uz pašlaik dzīvojošajiem cilvēkiem, bet arī uz izmirušajām Homo ģints sugām, turklāt antropoģenēzes pētījumu lauks ietver arī citus hominīdus, piemēram, australopitēkus. *Homo* ģints atdalījās no austrolopitēkiem apmēram pirms 2,3—2,4 miljoniem gadu Āfrikā. Zinātnieki uzskata, ka no sava tuvākā dzīvā radinieka — šimpanzes cilvēki atdalījušies pirms apmēram 5—7 miljoniem gadu. Ir attīstījušies vairāki *Homo* zari, kas pašlaik ir izmiruši. Tai skaitā *Homo erectus*, kas apdzīvoja Āziju, un *Homo neanderthalensis*, kas dzīvoja Eiropā. Arhaiskais *Homo sapiens* izveidojās pirms 250 000 līdz 400 000 gadiem.

## Atsauces
# Bioģeogrāfija[labot | labot pirmkodu]

Pasaules karte, kurā pēc Pasaules Dabas Fonda datiem ir attēloti seši no astoņiem dzīvnieku bioģeogrāfiskajiem apgabaliem. Apgabali ir vislielākie bioģeogrāfiskā iedalījuma vienības
**Bioģeogrāfija** (grieķu: *βίος*, *bios* — ‘dzīvība’ + ‘ģeogrāfija’) ir bioloģijas un ģeogrāfijas nozare, kurā tiek pētīta dzīvo organismu sugu un to grupu izplatība un sadalījums pēc ģeogrāfiskiem apstākļiem un likumsakarībām. Galvenais bioģeogrāfijas izpētes objekts ir biosfēra.

Nozīmīgākās bioģeogrāfijas apakšnozares ir filoģeogrāfija (pēta organismu vēsturisko izplatību), zooģeogrāfija (pēta dzīvnieku izplatību), fitoģeogrāfija (pēta augu izplatību), salu bioģeogrāfija, paleoģeogrāfija (pēta organismu izplatību saistībā ar plātņu tektoniku) un panbioģeogrāfija (pēta globālos bioģeogrāfijas jautājumus).

## Ārējās saites

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: Bioģeogrāfija.

* Latvijas Nacionālās enciklopēdijas šķirklis
* *Encyclopædia Britannica* raksts (angliski)
* *Visuotinė lietuvių enciklopedija* raksts (lietuviski)
* *Brockhaus Enzyklopädie* raksts (vāciski)
* Mūsdienu Ukrainas enciklopēdijas raksts (ukrainiski)
* Krievijas Lielās enciklopēdijas raksts (2004-2017) (krieviski)
* *Encyclopædia Universalis* raksts (franciski)
# Kladistika[labot | labot pirmkodu]

Kladogrammas piemērs, kurā attēlotas savstarpējās evolūcijas attiecības starp dažādiem kukaiņiem.
**Kladistika** (grieķu: *κλάδος, klados - zars*) ir sugu hierarhiska klasifikācija, kura balstīta uz evolūcijas priekštečiem. Kladistika ir atšķirīga no citām taksonomijas klasifikācijām ar to, ka galvenā uzmanība tiek vērsta uz evolūciju (nekā uz sugu savstarpējo līdzību), tāpēc tai ir liels uzsvars uz objektīvu un kvalitatīvu analīzi. Kladistikā tiek veidotas diagrammas, kuras sauc par **kladogrammām**. Kladogrammās tiek attēlotas savstarpējās evolūcijas attiecības. Lai veiksmīgi varētu veidot kladogrammas, svarīgi ir veikt DNS un RNS analīzes. Atlikušo darbu, salikt sugas pa plauktiņiem pēc DNS un RNS analīzēm, veic datorprogrammas. Viens no kladistikas zinātnes pamatlicējiem ir vācu entomologs Villijs Hennings (*Willi Henning*), kurš izveidoja *filoģenētisko sistemātiku*. Termins filoģenētika bieži tiek lietots, kā sinonīms kladistikai, bet tas gluži nav viens un tas pats. Kladistika pamatā ir bioloģijas apakšnozare, bet pēdējos gados tā ielaužas arī citās starpdisciplīnās.

## Atsauces
# Masveida izmiršana[labot | labot pirmkodu]

**Masveida izmiršana** — globālas katastrofas Zemes vēsturē, kad īsā ģeoloģiskā laikā izmira liela daļa sugu no daudziem augstākiem taksoniem. Pašlaik pieņemto koncepciju 1980. gados izstrādāja amerikāņu paleontologi Deivids Sepkoski un Deivids Raupss.

Fanerozojā (pēdējo 540 miljonu gadu laikā) bija pieci lieli masveida izmiršanas gadījumi un aptuveni 20 mazāki. Pēdējā masveida izmiršana notika pirms aptuveni 65 miljoniem gadu, un tā nebija visnozīmīgākā, bet vislabāk ir pazīstama ar dinozauru izmiršanu. Lielākā masveida izmiršana pirms 250 miljoniem gadu iznīcināja 90 % no tolaik pastāvošās bioloģiskās daudzveidības.

Par masveida izmiršanas cēloņiem norisinās aktīvas diskusijas.

## Skatīt arī

* Izmiršana
* Krīta-terciāra masveida izmiršana
* Perma-triasa izmiršana

## Ārējās saites

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: Masveida izmiršana.

* *Encyclopædia Britannica* raksts (angliski)
* *Encyclopædia Universalis* raksts (franciski)
# Sugu izcelšanās[labot | labot pirmkodu]

| Sugu izcelšanās |
| --- |
| 1859. gada izdevuma titullapa |
| Autors(-i) |
Čārlzs Darvins |
| Oriģinālais nosaukums |
On the Origin of Species |
| Valsts |  Apvienotā Karaliste |
| Valoda |
angļu valoda |
| Temats(-i) |
Dabiskā izlase Evolucionārā bioloģija |
| Žanrs(-i) |
zinātne, bioloģija |
| Izdevējs |
Džons Murejs |
| Izdota |
1859. gada 24. novembris |
| Lappuses |
502 |
| ISBN |  N/A |
| OCLC |
352242 |

**"Sugu izcelšanās"** (angļu: *On the Origin of Species*), pilnais nosaukums **"Sugu izcelšanās dabiskās izlases ceļā jeb pielāgotāko formu saglabāšanās cīņā par dzīvību"** (*On the Origin of Species by Means of Natural Selection, or the Preservation of Favoured Races in the Struggle for Life*) ir zinātniskās literatūras darbs, ko sarakstījis angļu dabas pētnieks Čārlzs Darvins. Darbs ir par dabisko izlasi un evolucionāro bioloģiju.

Darvins šajā darbā izklāstīja savu evolūcijas teoriju par dabisko atlasi. "Sugu izcelšanās" tika publicēta 1859. gada 24. novembrī. Darbs ir ticis izdots arī latviešu valodā. Šis tiek uzskatīts par vienu no svarīgākajiem 19. gadsimta zinātniskajiem darbiem.

## Atsauces

## Ārējās saites

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: Sugu izcelšanās.

* *Encyclopædia Britannica* raksts (angliski)
* *Encyclopædia Universalis* raksts (franciski)
* *On the Origin of Species*
# Filoģenētika[labot | labot pirmkodu]

Ernsta Hekela "dzīvības koks"
**Filoģenētika** (sengrieķu: *φῦλον*, *phûlon* — ‘cilts, ģints’, *γένεσις*, *génesis* — ‘izcelsme’) ir ģenētikas nozare, kas pētī visas ģenētiska materiāla un tā elementu pārvērtības, sākot ar ģenētiskā materiāla pārkombinēšanos dzimumvairošanās procesā un mutācijām un beidzot ar ģenētiskā sastāva pārmaiņām populācijās. Evolūcijas teorija apgalvo, ka dažādu sugu līdzība bieži norāda uz vispārējo izcelsmi vai vispārējo priekšteci. Līdz ar to šajā nozarē nodarbojas ar evolucionāro attiecību atklāšanu un noskaidrošanu starp dažādiem organismiem, gan mūsdienu, gan izmirušām sugām.

## Ārējās saites

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: Filoģenētika.
# Selekcija

**Selekcija** (no latīņu: *sēlēctiō* — 'izlase') jeb **mākslīgā izlase** ir augu un dzīvnieku sugu mērķtiecīga pārveidošana un šķirņu veidošana. Selekcijas mērķis ir veicināt cilvēkam noderīgu iedzimstošu īpašību attīstību, piemēram, palielinot kultūraugu ražību vai radot dekoratīvas īpašības (krāšņumaugiem, suņu un kaķu šķirnēm utt.).

Augu un dzīvnieku selekcijā tiek izmantotas vairākas metodes: attālā hibridizācija, radnieciskā krustošana jeb inbrīdings, neradnieciskā krustošana jeb autbrīdings, poliploīdija, mākslīgā izlase un citas.

## Augu selekcijas stacijas, saimniecības un audzētavas Latvijā

Latvijā lauka kultūraugu zinātniskā selekcija ir saistīta ar Priekuļu selekcijas staciju, kas dibināta 1913. gadā. Savā līdzšinējā darbības laikā stacija 34 dažādiem laukaugiem izveidojusi 82 šķirnes, tai skaitā:

* 7 labību sugām — 19 šķirnes,
* kartupeļiem — 28 šķirnes,
* 14 āboliņu un stiebrzāļu sugām — 16 šķirnes.

Valsts Stendes selekcijas stacija dibināta 1922. gadā.

LLU Mācību un pētniecības saimniecība "Vecauce" dibināta 1922. gadā.

Citu Latvijas selekcijas centru vidū minami:

* LLU Skrīveru zinātnes centrs;
* LLU zinātnes centrs "Sigra";
* Latvijas valsts mežzinātnes institūts "Silava";
* Nacionālais botāniskais dārzs, Selekcijas nodaļa;
* LU Rododendru selekcijas un izmēģinājumu audzētava "Babīte";
* LU Botāniskais dārzs (1922) ;
* Latgales Lauksaimniecības zinātnes centrs Viļāni;
* Latvijas Valsts augļkopības institūts Dobele;
* A/S Pūres dārzkopības izmēģinājumu stacija.

## Skatīt arī

* Augu selekcijas metodes

## Ārējās saites

* Pazīstamā selekcionāra Aldoņa Vēriņa profils saitā inventions.lza.lv
* DAUDZGADĪGO ZĀLAUGU SELEKCIJAS VĒSTURE SKRĪVERU ZINĀTNES CENTRĀ[novecojusi saite]
* LU Rododendru selekcijas un izmēģinājumu audzētava "Babīte"
* Valsts Stendes Graudaugu selekcijas institūts
* UPEŅU UN JĀŅOGU (RIBES L.) ĢENĒTISKO RESURSU IZPĒTE LATVIJĀ(MS Word doc versija)
* Augļu koku un ogulāju selekcija Arhivēts 2009. gada 6. augustā, *Wayback Machine* vietnē.

## Atsauces
# Eigēnika[labot | labot pirmkodu]

**Eigēnika** jeb **eigenētika** (grieķu: *ευγενες* no *eu* — 'labi' un *gennaô* — 'dzimt') ir mācība par iedzimtības likumu izmantošanu cilvēka bioloģisko īpašību uzlabošanā, par pamatu ņemot selekcijas principus. Tā kā vairākas nacistiskās Vācijas represīvās programmas tika pamatotas ar eigēnikas atziņām, pēc Otrā pasaules kara attieksme pret eigēniku ir pretrunīga.

Eigēnikas pamatlicējs ir dabas pētnieks sers Frānsiss Galtons, kurš šo terminu ieviesa 1883. gadā. Galtons jau agrāk bija strādājis pie cilvēces attīstības jautājuma, veicot indivīdu salīdzinošu analīzi. 1850. gada beigās sava brālēna Čārlza Darvina sarakstītā grāmata "Sugu izcelšanās" pārliecināja viņu, ka selekcija tam ir vispareizākais ceļš. 1869. gadā viņš izpētīja britu slaveno domātāju biogrāfijas un secināja, ka viņu ģenialitātes pamats ir iedzimtība. Viņam šķita svarīgi turpmāk censties organizēt laulības ar aprēķinu saglabāt šo potenciālu. Tā tika likti pamati mācībai, ko Galtons sākotnēji nosauc par **virikultūru.** 1883. gadā viņš publicēja *"Inquiries into human faculty and its development"*, kur termins virikultūra tika aizstāts ar eigēniku, ko Galtons definēja kā «zinātni, kas uzlabo cilvēku populāciju iedzimtības īpašības».

20. gadsimta sākumā teoriju savukārt attīstījuši Korrenss, de Frīss, Čermaks u.c. Sākotnēji eigēnikas zinātniskie pamati daļēji balstījās uz biologu, filozofu un sociologu atzinumiem, daļēji uz pieņēmumiem (tāpēc eigēnikas pretinieki to dēvēja par "pseidozinātni"). Redzamu eigēnikas pretinieku vidū var minēt Franci Boasu, Gilbertu Kītu Čestertonu, kā arī Romas Katoļu baznīcu.

Attiecinot uz sabiedrību, eigēnikas piekritēji bieži uzskata, ka cilvēku sociālā nevienlīdzība izriet no to psihes, intelekta un fizioloģiskās nevienlīdzības, bet cilvēces progress apstājas līdz ar dabiskās izlases procesa apstāšanos.

Ir divu veidu eigēnikas — pozitīvā eigēnika un negatīvā eigēnika. Pozitīvajā eigēnikā tiek izskaustas no cilvēka genoma nevēlamās īpašības (ģenētiskās slimības un citas deformācijas). Negatīvajā eigēnikā cilvēka genoms tiek uzlabots (padara spēcīgāku, izturīgu pret kādu slimību utml.)

## Atsauces
# Sengrieķu valoda

| Sengrieķu valoda *Ἑλληνική* *Hellēnikḗ* |
| --- |
| Valodu lieto: | vispirms Vidusjūras reģiona austrumos, vēlāk sengrieķu kolonijās un citur, no 800. līdz 300. gadam p.m.ē. (literāri līdz 600. gadam m.ē.) |
| Pratēju skaits: |  |
| Valodu saime: | Indoeiropiešu  Helēniešu   **Sengrieķu valoda**  |
| Rakstība: | Grieķu alfabēts |
| Valodas kodi |
| ISO 639-1: | *nav* |
| ISO 639-2: | grc |
| ISO 639-3: | grc  |
|  Sengrieķu valodas dialekti |
|

**Sengrieķu valoda** (*Ἑλληνική*, *Hellēnikḗ*) ir indoeiropiešu valodu saimes valoda, sena grieķu valodas forma. Tajā runāja Senajā Grieķijā dzīvojošie cilvēki no 800. līdz 300. gadam p.m.ē. Tā balstījās uz mikēniešu grieķu valodu, kurā cilvēki Senajā Grieķijā runāja pirms 800. gada p.m.ē. Sengrieķu valodai bija dažādi dialekti. Pēc 300. gada p.m.ē. sekoja koinē grieķu valoda, kas bija izplatītākais sengrieķu valodas dialekts. Slavenākie darbi, kas sarakstīti sengrieķu valodā, ir Homēra eposi “Iliāda” un “Odiseja”.

## Dialekti

Sengrieķu valodā izšķir četrus galvenos dialektus — joniešu—atiešu (Mazāzijas Jonijā, Jonijas salās un Atikā), ahajiešu (Tesālijā, Beotijā, Arkādijā, Kiprā), eoliešu un doriešu (Spartā un Krētā). Sīkākā iedalījumā izdala arī vēl citus dialektus, piemēram, pēdējā laikā par patstāvīgu uzskata Krētas salas dialektu. Pēc 300. gada p.m.ē., saplūstot sengrieķu valodas dialektiem, radās koinē grieķu valoda (tiek saukta arī par kopīgo grieķu valodu un Aleksandra dialektu). Tā bija pirmā vienojošā valoda visā Vidusjūras reģiona austrumu pusē, vēlāk tā kļuva par *lingua franca* arī citās apkārtējās zemēs. Koinē grieķu valoda ir mūsdienu grieķu valodas priekštece.

## Fonoloģija

Sengrieķu valodas fonoloģija ir rekonstruēta. Tā laika gaitā ir mainījusies, tāpēc vislielāko uzmanību parasti pievērš 5. gadsimtā p.m.ē. izmantotajam atiešu dialektam, kurā savus darbus rakstīja daudzi sengrieķu filozofi.

### Līdzskaņi

|  | Bilabiāls | Dentāls | Velārs | Glotāls |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Nazāls | μ (m) | ν (n) | γ (ŋ) |  |
| Slēdzenis | balsīgs | β (b) | δ (d) | γ (ɡ) |  |
| nebalsīgs | π (p) | τ (t) | κ (k) |  |
| aspirēts | φ (pʰ) | θ (tʰ) | χ (kʰ) |  |
| Berzenis |  | σ (s) |  | h |
| Vibrants |  | ρ (r) |  |  |
| Laterāls |  | λ (l) |  |  |

### Patskaņi

|  | Priekšējais | Pakaļējais |
| --- | --- | --- |
|  | nenoapaļots | noapaļots |
| Augsts | ι (i iː) | υ (y yː) |  |
| Augsti vidējs | ε ει (e eː) |  | ο ου (o oː) |
| Zemi vidējs | η (ɛː) |  | ω (ɔː) |
| Zems |  | α (a aː) |

[oː] pārveidojās par [uː], iespējams pēc 4. gadsimta p.m.ē.

## Atsauces

## Ārējās saites

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: Sengrieķu valoda.
* «grc» (angļu). ISO 639-3.
# Zinātniskā metode

**Zinātniskā metode** ir metode, ar kuru iegūst jaunas zināšanas uz fizisko pierādījumu bāzes vai atrisina kādu ar zinātni saistītu problēmu. Zinātniskās metodes balstās galvenokārt uz novērojumiem un eksperimentiem. Parasti pirms zinātnisku metožu pielietošanas tiek izvirzītas hipotēzes un teorijas, bet pēc tam tiek izdarīti secinājumi un jauni pieņēmumi. Svarīgs zinātnisko metožu aspekts ir objektivitāte, nepieļaujot subjektīvu interpretāciju.

Dažu zinātnisko metožu uzskaitījums:

* eksperiments;
* novērošana;
* pētniecība;
* testēšana.
# Taksons

Dzīvnieku bioloģiskā klasifikācija. Katra no šīm iedaļām veido taksonu
**Taksons** ir objektu, visbiežāk dzīvo organismu, kopums, kam ir noteiktas kopīgas pazīmes un kas atbilst noteiktai taksonomiskai kategorijai. Taksonus izmanto, lai dažādus dzīvos organismus sakārtotu noteiktās grupās, vadoties pēc to savstarpējās radniecības, piemēram, visas savstarpēji radniecīgās sugas apvieno ģintīs, savukārt līdzīgās ģintis apvieno dzimtās.
# Impērija (bioloģija)

Dzīvnieku bioloģiskā klasifikācija. Katra no šīm iedaļām veido taksonu
**Impērija**, arī **domēns** un **virsvalsts**, taksonomijā ir augstākais dzīvo organismu taksons sistēmā, ko 1990. gadā izstrādāja amerikāņu mikrobiologs Karls Vozs.

Atkarībā no taksonomiskās sistēmas, organismi var tikt klasificēti trīs impērijās, t.i., arhejos*,* baktērijās un eikariotos, vai divās — prokariotos, kas ietver baktērijas un arhejus, un eikariotos.

## Skatīt arī

* Organismu klasifikācija

## Ārējās saites

* Valstis, domēni un impērijas Arhivēts 2016. gada 5. martā, *Wayback Machine* vietnē.

## Atsauces
# Tips (zooloģija)[labot | labot pirmkodu]

**Tips** (latīņu: *phylum*) ir organismu klasifikācijas taksonomiskā vienība. Tips ir nākamā vienība aiz valsts. Tipu sīkāks iedalījums bioloģijā ir klases. Vienību tips lieto zooloģijā, botānikā šai vienībai atbilst nodalījums.

## Ārējās saites

* Krievijas Lielās enciklopēdijas raksts (2004-2017) (krieviski)
# Morfoloģija (bioloģija)[labot | labot pirmkodu]

Lapu morfoloģija. Dažādas atšķirības lapu formā, malu robojumā un dzīslojumā.
**Morfoloģija** ir bioloģijas nozare, kas pēta un apraksta gan dzīvo organismu un to daļu ārējo uzbūvi (formu, krāsu, atšķirības u.c.), tā arī organismu iekšējo uzbūvi. Tā dalās ārējā morfoloģijā jeb eidonomijā un iekšējā morfoloģijā jeb anatomijā. No fizioloģijas morfoloģija atšķiras ar to, ka pēdējā pēta galvenokārt organismu funkcionēšanu.

Faktiski morfoloģijas jēdzienu pirmais ieviesa vācu dzejnieks un dabaszinātnieks Johans Volfgangs fon Gēte, nosakot to kā "mācību par organisko ķermeņu formu, tās veidošanos un pārveidošanos".

Tiek lietots arī termins "vispārīgā morfoloģija", kas norāda uz organismu zināmajām un galvenajām atšķirībām jeb taksonu morfoloģiju. Vispārīgās morfoloģijas organisma apraksts varētu iekļaut sevī, piemēram, tā formu, pamatkrāsas, toņus u.t.t., bet ne sīkās detaļas.

Lielākā taksonu daļa atšķiras no citiem taksoniem ar morfoloģiskajām īpašībām. Parasti tuvu radniecīgākiem taksoniem ir daudz mazāk atšķirību, nekā attāliem radiniekiem, bet ir arī izņēmumi. Morfoloģijas nedrošais pamats ir tāds, lai balstīties vienīgi uz tās pētījumu rezultātiem, ka, analizējot divu grupu DNS sastāvu, var izrādīties, ka tās abas pieder vienai sugai. Vai arī otrādi, reizēm radniecīgi nesaistīti taksoni var kļūt ārēji līdzīgi konverģentās evolūcijas vai pat mīmikrijas dēļ.

## Ārējās saites

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: Morfoloģija.

* *Encyclopædia Britannica* raksts (angliski)
* Krievijas Lielās enciklopēdijas raksts (2004-2017) (krieviski)
# Dzimumorgāni[labot | labot pirmkodu]

Zaļaļģu ģints *Chara* dzimumorgāni. Vīrišķie dzimumorgāni ir sarkanā krāsā, bet sievišķie — brūnā krāsā
**Dzimumorgāni**, arī **ģenitālijas**, ir reproduktīvās sistēmas orgāni, kas nosaka indivīda dzimumu un veic apaugļošanas funkcijas. Dzimumorgānus iedala vīrišķajos, kas nodrošina vīrišķas dzimumšūnas, un sievišķajos dzimumorgānos, — sievišķās dzimumšūnas. Vēl dzimumorgāni tiek iedalīti ārējos dzimumorgānos un iekšējos dzimumorgānos.

## Ārējās saites

* Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: Dzimumorgāni.
* «Половые органы» (krievu). Большая российская энциклопедия. Arhivēts no oriģināla, laiks: 2020. gada 31. oktobrī. Skatīts: 2020. gada 28. septembrī.