Rikunarita-ORG/Wikinium huggingface dataset:
# Kinai

Kinijos etninis pasiskirstymas
**Kinai** – gana daugiareikšmė sąvoka, galinti reikšti:

* Visi Kinijos arba Taivano (Kinijos Respublikos) gyventojai, nepaisant jų tautybės (priklausymo etninei grupei). Tai - vadinamosios kinų nacijos (中华民族 *Zhōnghuá Mínzú*) atstovai.
* Tik Kinijos Liaudies Respublikos gyventojai.
* Etniniai kinai, vadinami haniai, Kinijos gyventojų dauguma.
* Užsienyje gyvenantys etniniai kinai.

KLR turi 1,3 mlrd. gyventojų ir pirmauja pagal gyventojų skaičių pasaulyje.

Kinija - labai sena civilizacija: rašytiniai Kinijos istorijos šaltiniai siekia 1500 m. pr. m. e. Senovėje kinai yra išradę paraką, kompasą, buvo toli pažengę laivyboje, tačiau dėl uždaros politikos aktyviai netyrinėjo pasaulio.

Vikižodynas
# Oktava

grynoji oktava| Inversija | unisonas |
| Pavadinimas |
| Santrumpa | gr8 |
| Dydis |
| Pustonių skaičius | 12 |
| Intervalo klasė | 0 |
| Racionalusis intervalas | 2:1 |
| Centai |
| Lygioji temperacija | 1200 |
| Ketvirtis tono | 1200 |
| Racionalioji intonacija | 1200 |

Muzikoje **oktava** – vadinamas intervalas tarp dviejų garsų, kurių dažniai skiriasi du kartus. Pavyzdžiui, jei nata yra 440 Hz, tai per oktavą nuo jos yra 220 Hz ir 880 Hz natos. Taigi, dažnių santykis, atitinkantis oktavą, yra 2:1. Tolimesnės oktavos nuo natos yra atitinkamai 2, 4, 8, 16 ir t. t. kartų didesnio dažnio garsai nei pagrindinė nata. Taigi, 110 Hz ir 1760 Hz garsai yra nutolę per dvi oktavas nuo pradinės natos. Kita vertus, 1320 Hz nėra oktava, nors ir yra 440 Hz harmonika.

Oktava yra antrasis pagal paprastumą muzikinis intervalas po unisono. Žmogaus ausiai garsai, esantys oktavos skirtumu vienas nuo kito, atrodo labai panašūs, todėl vakarietiškoje muzikos notacijoje natos, besiskiriančios per oktavą, yra vadinamos tuo pačiu vardu – nata, esanti oktava aukščiau už „lia“ taip pat yra „lia“. Tai yra vadinama oktaviniu ekvivalentumu ir yra ganėtinai artima sąvoka harmonikoms.

Be to, kad žymi intervalą tarp natų, oktava gali reikšti ir tam tikrą seką natų tarp poros, kurią skiria oktavos intervalas. Diatoninėje gamoje į šį intervalą patenka aštuonios natos, iš ko ir kilo pavadinimas „oktava“ (*it.* **octo** – „aštuoni“). Chromatinėje gamoje į šį intervalą patenka trylika natų, nors įprasčiau laikyti, kad ją sudaro dvylika garsų (neskaičiuojant paskutinės intervalo natos). Kitos oktavos gali turėti dar kitokį natų skaičių duotajame intervale, tačiau terminas išlieka toks pats. Vakarietiškoje muzikoje oktavos yra suskirstomos į dvylika pustonių, išdėstytų taip, kad tarp visų gretimų pustonių būtų vienodas dažnių santykis.

Grojant muzikos instrumentais, terminas „oktava“ taip pat gali reikšti specialų efektą, išgaunamą grojant dvi natas, kurias skiria oktavos intervalas, tuo pačiu metu. Šis efektas gali būti sukuriamas specialiai, tačiau kai kurie muzikos instrumentai yra specialiai sukurti, kad būtų išgaunamas toks efektas, tarkime, dvylikastygės gitaros arba oktavinės armonikos.

Ženklas **8va** kartais yra rašomas penklinės viršuje norint pažymėti, jog reikia kūrinį groti oktava aukščiau nei parašyta. Analogiškai rašoma **8vb**, jei reikia nurodyti groti oktava žemiau. Jei kūrinys turi būti grojamas dviem oktavom aukščiau nei užrašyta, naudojamas simbolis **15ma"**. Užrašas *coll’ottava* nurodo muzikantui groti melodijos segmentą oktavomis. Bet kuri iš šių nuorodų gali būti atšaukta užrašu *loco*, tačiau dažniausiai jų galiojimo laikas nurodomas punktyrine linija virš penklinės.

Muzikos teorijoje oktavos intervalas dar gali būti žymimas **P8**.

## Šaltiniai

 **Diatoniniai muzikiniai intervalai**

unisonas | mažoji sekunda | didžioji sekunda | mažoji tercija | didžioji tercija | kvarta | tritonis | kvinta | mažoji seksta | didžioji seksta | mažoji septima | didžioji septima | oktava
# Italų kalba

|  |
| --- |
| Italų kalba *italiano* |
| Kalbama | Italija, San Marinas, Šveicarija, Slovėnija, Vatikanas, Kroatija, Malta, JAV ir Pietų Amerika |
| Kalbančiųjų skaičius | 117 mln. |
| Vieta pagal kalbančiųjų skaičių | 19 |
| Kilmė | Indoeuropiečių  Italikų ir romanų   Vakarų romanų    **italų** |
| Oficialus statusas |
| Oficiali kalba |  Italija  San Marinas  Šveicarija  Vatikanas  Europos Sąjunga  |
| Kalbos kodai |
| ISO 639-1 | it |
| ISO 639-2 | ita |
| ISO 639-3 | ita |
| Geografinis paplitimas |
|  |

**Italų kalba** (*italiano*) – viena iš romanų kalbų. Italų kalba turi daug dialektų, o moderni italų kalba susiformavo Florencijos, Pizos, ir Sienos dialekto pagrindu, dėl šio regiono kultūrinės įtakos – šia kalba parašyta Dantės „Dieviškoji komedija“, kuri laikoma pirmuoju modernios italų kalbos grožinės literatūros darbu, taip pat Petrarkos ir Bokačio darbai.

## Paplitimas

Rašysenos kursyvas italų mokykloje

Italų kalba kalbama visų pirma Italijoje, kur ji yra valstybinė kalba. Itališkai kalbama pietų Šveicarijoje, kur ji yra pripažįstama oficialia kalba. Mažesnių itališkai kalbančių bendruomenių yra Kroatijoje, Slovėnijoje, Prancūzijoje (Korsika ir Nica), Etiopijoje, Eritrėjoje, Somalyje ir Libijoje.

## Vieta romanų kalbų šeimoje

Tradiciškai italų kalbos vieta skirtingose klasifikacijose skiriasi. Labiausia paplitusi versija yra ta, kad romanų kalbos skyla į dvi grupes - Rytų (į kurią įeina rumunų ir aromanų kalbos) ir Vakarų, kuri atitinkamai dalijasi į dvi šakas Galo-Iberijos kalbas (prancūzų, provansalų, langedoko, retoromanų), Galo-Italijos kalbas (lombardų, pjemontiečių, venecijiečių, ligūrų ir kt.) ir Italo-Dalmatijos šaką, kuriai priklauso išnykusi dalmatų kalba, taip pat siciliečių, kalabrų, neapoliečių ir "italų" arba tiksliau toskanų kalbos.

## Būtiniausi posakiai

| Lietuviškai | Itališkai |
| --- | --- |
| Taip | *Sì* |
| Ne | *No* |
| Labas! | *Ciao!* (neformaliai) / *Salve!* (pagarbiai) |
| Į sveikatą! | *Salute!* |
| Labas rytas!/Laba diena! | *Buon giorno!* |
| Labas vakaras! | *Buona sera!* |
| Labanaktis! | *Buona notte* (palinkint gero miego) /*Buona serata!* (pasisveikinimas naktį) |
| Kaip gyveni? | *Come stai?* (neformaliai) /*Come sta?* (formaliai) /*Come state?* (daugiskaita) /*Come va?* (pagarbiai) |
| Viso gero! | *Ciao!* (neformaliai) /*Arrivederla* (formaliai) / *Arrivederci* (pagarbiai) |
| Gero apetito! | *Buon appetito!* |
| Kas? | *Che cosa? / Cosa? / Che?* |
| Kur? | *Dove?* |
| Kaip? | *Come?* |

## Nuorodos

Vikižodynas
* `ita`Duomenys apie kodu „ita“ žymimą kalbą svetainėje *ethnologue.com*
* Italų lietuvių ir lietuvių italų kalbų žodynai Archyvuota kopija 2008-12-10 iš Wayback Machine projekto.
# Akordas

**Akordas** – kelių (bent 3) tam tikrais intervalais išdėstytų muzikos garsų (tonų) sąskambis.

Akordai būna terciniai, kvartiniai ir kitokios sandaros. Nuo XV a. dažniausiai vartojami terciniai akordai.

Tercinių akordų rūšys:

* kvintakordas – kvintos apimties akordas, sudarytas iš trijų tercijomis išdėstytų garsų. Esti mažorinis arba didysis (D3+m3), minorinis arba mažasis (m3+D3), sumažintaisis (m3+m3) ir padidintasis (D3+D3)
* septakordas – septimos apimties akordas, sudarytas iš keturių tercijomis išdėstytų garsų. Kartais kuris nors garsas (dažniausiai kvinta) gali būti praleidžiamas(nepilnas septakordas).
* nonakordas – nonos apimeties akordas, sudarytas iš penkių tercijomis išdėstytų garsų. Kartais vienas ar du nonakordo garsai (dažniausiai kvinta, rečiau tercija ar septima) gali būti praleidžiami (nepilnas nonakordas).
* undecimakordas – undecimos apimties akordas, sudarytas iš penkių tercijomis išdėstytų garsų; kartais kai kurie jų praleidžiami.

## Išnašos

## Nuorodos

* Akordų generatorius gitarai Archyvuota kopija 2012-03-15 iš Wayback Machine projekto.
* Akordai gitarai
# Gama

**Gama** (gr. gamma 'gimdantis') – rinkinys garso tonų, kuriais muzikas apsiriboja kurdamas melodiją (konkrečiame muzikiniame kontekste ar ir visame muzikos kūrinyje). Gamos pasirinkimą lemia kompozitorių supanti muzikinė kultūra, naudojamų muzikos instrumentų galimybės bei paties kompozitoriaus sprendimai. Dažniausiai remiamasi oktavos ekvivalentiškumo principu, kuris teigia jog lygiai oktava (du kartus) tono aukščiu besiskiriantys garsai skamba labai panašiai. Todėl gama įprastai apima būtent oktavą, už kurios ribų atstumai tarp pustonių logiškai kartojasi. Pavyzdžiui, C mažorinė gama gali prasidėti ties bet kurios oktavos C (**do**) nata.

Gamą stengiamasi parinkti taip, jog jai priklausantys garsai derėtų tarpusavyje. Ja naudojantis melodiją kurti paprasčiau nei ieškant garsų visiškai atsitiktinai.

Platesne prasme gama yra dermės garsų išdėstymo būdas, kai skirtingi garsai (dermės laipsniai) nuosekliai išdėstomi aukštyneige arba žemyneige tvarka, pradedant ir užbaigiant pagrindiniu tonu – tonika (pvz.: aukšyn – do** re mi fa sol la si **do; žemyn – do** si la sol fa mi re **do). Gama paprastai yra oktavos apimties, bet gali būti ir pratęsta (pakartota) kitose oktavose. Gamoje matyti kiekybinė ir kokybinė dermės sudėtis (dermės laipsnių skaičius, juos skiriančių intervalų išsidėstymas).

Kadangi oktavoje yra dvylika pustonių, daugiausia teoriškai gamoje gali būti dvylika skirtingų garsų (tokia yra tik viena ir ji naudojama). Yra vienuolika garsų turinčių gamų. Paprastai gamoje būna bent trys garsai.

## Chromatinių gamų sudarymas

Chromatinė gama sudaroma iš diatoninės gamos garsų, kai kuriuos jų pustoniu paaukštinant arba pažemininant. Sudarant mažoro chromatinę gamą aukštyn, aukštinami mažorinės dermės II, III, IV ir V laipsniai, žeminamas VII laipsnis. Sudarant mažoro chromatinę gamą žemyn, žeminami VII, VI, III ir II laipsniai, aukštinamas IV laipsnis. Sudarant minorinę chromatinę gamą, žeminamas II laipsnis, aukštinami III, IV, VI ir VII laipsniai.

Kiek rečiau naudojamos penkialaipsnės anhemitoninės, dirbtinės (šešialaipsnė sveikųjų tonų, aštuonialaipsnė tono-pustonio, kt.).
Gamų ir jų varijacijų griežimas, dainavimas – muzikų atlikimo technikos lavinimo būdas, svarbi ugdymo priemonė.

## Išnašos
# Pustonis

**Pustonis** – mažiausias atstumas tarp dviejų diatoninės ir chromatinės dermės garsų, atitinka mažosios sekundos intervalą. Pustonį iliustruoja du gretimi fortepijono klavišai arba du gretimi gitaros stygos dalmenys. Tiksli pustonio vertė yra priklausoma nuo naudojamos temperacijos ir gali būti nuo 1/3 iki 2/3 tono.

Diatoninėje dermėje yra skiriami du pustonio porūšiai, nors skambesio požiūriu jie yra tapatūs. Jei pustonio intervalas susidaro tarp natų, kurios žymimos ta pačia raide ir skiriasi tik alteracijos ženklu, jis yra vadinamas **chromatiniu pustoniu**. Pavyzdžiui, pustonis tarp C ir C# yra chromatinis. Kartais literatūroje sinonimiškai naudojama sąvoka išplėstasis unisonas. Kita vertus, jei pustonis yra tarp natų, žymimų skirtingais simboliais, jis yra vadinamas **diatoniniu pustoniu**. Toks pustonis, pavyzdžiui, yra tarp C ir D*b*. Literatūroje šis pustonis dažnai vadinamas mažąja sekunda. Akivaizdu, kad abu pavyzdiniai intervalai yra identiški, todėl šis skirstymas yra veikiau teorinis.

Lygiojoje temperacijoje, visų pustonių santykiniai dydžiai yra vienodi ir yra lygūs šimtui centų arba WIKINIUM\_MATH\_PH\_0 , o visus kitus diatoninius intervalus galima išreikšti sveikuoju pustonių skaičiumi, tarkim, oktava yra lygi dvylikai pustonių, o kvinta – septyniems. Analogiškai, vienas tonas lygiojoje temperacijoje yra lygus dviem pustoniams (iš ko ir kilo toks pavadinimas).

Tonai ir pustoniai dažnai naudojami sutrumpintai apibrėžti diatoninėms gamoms, tarkim, užrašas **T-T-P-T-T-T-P**, kuriame T atitinka toną, o P – pustonį, apibūdina intervalus tarp garsų standartinėje mažorinėje gamoje.

Derinimo sistemose, skirtingose nuo lygiosios temperacijose, oktava nėra dalinama į vienodo dydžio pustonius, o neretai įmanoma situacija, kad ir nė vienas iš pustonių tokioje dermėje nebus lygus lygiosios temperacijos pustoniui.

## Šaltiniai
# Do mažorinė gama

do mažorinė (C dur)|  |
| Paralelinė tonacija | la minorinė (a moll) |
| Bendravardė tonacija | do minorinė (c moll) |
| Gamos laipsniai |
| C, D, E, F, G, A, H, C |

C-dur akordas, tonika pažymeta raudonai ( Groti (plačiau)). Tonika dvigubinasi oktavoje.
**Do mažorinė gama** (arba **C dur**) – susideda iš natų do, re, mi, fa, sol, la ir si. Ši gama neturi prieraktinių ženklų (nei bemolių, nei diezų). Jos paralelinė gama yra la minorinė (arba a-moll), o bendravardė gama – do minorinė (c-moll).

C dur prieraktiniai ženklai yra dažniausiai naudojami prieraktiniai ženklai. Daugumos transponuojamųjų instrumentų melodijos užrašomos C dur tonacijoje; pavyzdžiui, klarnetas B (si bemol) grodamas si bemol mažorinę gama notuojamas lyg grotų C dur. Baltieji pianino klavišai atitinka C dur gamos laipsnius. Tarp varinių pučiamųjų instrumentų populiariausias trimitas yra trimitas C tonacijoje, kontrabosinė tūba – taip pat. Kai arfa suderinta groti C dur, visi jos pedalai būna vidurinėje pozicijoje.

Manoma, kad C dur yra lengviausia tonacija, kadangi ji neturi nei bemolių, nei diezų, o pradedančiųjų fortepijono mokinių pirmieji kūriniai dažniausiai būna šioje tonacijoje; pirmoji gama ir pirmasis arpedžo būna C dur tonacijoje. Tačiau, atvirkščiai nustatytai tvarkai, lenkų kompozitorius Frederikas Šopenas laikė šią gamą sunkiausia groti lygiai ir savo mokiniams ją duodavo paskutinę. Jo nuomone, si mažorinė gama yra lengviausia gama groti pianinu, nes juodų ir baltų klavišų pozicijos labiausiai atitinka natūralias pirštų pozicijas, todėl būtent šią gamą savo mokiniams Šopenas duodavo pirmąją. Do mažorinėje gamoje nėra juodų klavišų, todėl ji neatitinka natūralių pirštų pozicijų.

Vienos oktavos do mažorinė gama.
# Tonika

**Tonika** - pagrindinis, svarbiausiasis bet kurios muzikinės dermės garsas, pirmasis dermės laipsnis. Pagal jį nustatoma kitų dermės laipsnių padėtis. Pagrindinis tonas nusako muzikos kūrinio tonaciją - t. y. jo garsaeilio padėtį garsų aukščių skalėje. Paprastai tonika žymima raidine notacija (*c*, *cis*, *des*, *d*, *dis*, *es* ir pan.). Naudojant reliatyviąją skiemeninę notacijos sistemą, bet kurios mažorinės tonacijos tonika visuomet yra vadinama skiemeniu *do*, bet kurios minorinės - skiemeniu *la*.

Tonika (arba tonikos funkcija) vadinamas ir nuo pagrindinio mažorinės ar minorinės dermės garso sudarytas trigarsis (kvintakordas), svarbiausias iš trijų mažorinės ar minorinės dermės akordų. Tonika kartu su kitais dviem svarbiais akordais - subdominante (4-uoju dermės laipsniu) ir dominante (5-uoju dermės laipsniu) sukuria harmoninius-funkcinius santykius (šiuodvi funkcijos susijusios su tonika kvintos-kvartos intervaliniais santykiais).

Muzikos kūrinio dramaturgijoje, tiesiogiai susijusioje su jo forma, tonika išreiškia pastovumo, pusiausvyros, ramybės būseną. Nuo tonikos pradedamas ir ja užaigiamas kūrinio harmonijos plėtojimas. kuo jis intensyvesnis, tuo labiau laukiama harmoninio sprendimo, atoslūgio. Kūrinio (ar jo dalies) pabaigoje sugrįžusi tonika sukuria harmoningą pusiausvyrą. Tonikos pasikeitimas kūrinyje ar jo epizode yra vadinamas moduliacija (muzika).

Trigarsio, kaip konstruktyviojo harmonijos pagrindo, reikšmė išryškėjo XVI a. ir buvo estetiškai svarbi baroko, rokoko, klasicizmo ir romantizmo epochose. Romantizmo epochos pabaigoje tonikos reikšmė ėmė menkti (dėl tolydžio sudėtingėjančios harmonijos; tai ypač akivaizu vėlyvojoje Richardo Vagnerio, kūryboje), o XX a. pradžioje, jai galutinai sunykus, atsirado atonalioji muzika (jos atstovai - Arnoldas Šionbergas, Albanas Bergas, Antonas Webernas ir kt.). Tonikos (ir aiškios tonacijos) buvimas kūrinyje ar melodijoje yra vadinamas **tonalumu**, o jos nebuvimas (sąmoningas vengimas) - **atonalumu**.
# Didžioji Kolumbija

|  |
| --- |
| República de Colombia* Kolumbijos Respublika** |
| nebėra |
|

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| ←  | **1819 – 1831** |  →    →    → |

 |
|

|  |  |
| --- | --- |
|  |  |
| Vėliava | Herbas |

 |
| Location of Valstybės vieta |
| **Sostinė** | Bogota |
| **Valdymo forma** | Respublika |
| **Prezidentas** |
|  1819-1830 | Simón Bolívar |
|  1830-1831 | Joaquín Mosquera, Rafael Urdaneta |
|  |
| **Era** | Imperializmas |
|  - Įkūrimas | 1819 m. |
|  - Suirimas | 1831 m. |
| **Plotas** |
|  - 1825 | 2 172 609 km² |
|  |
| **Gyventojai** |
|  - 1825 | 2 469 000  |
|      Gyventojų tankumas | 1,1 /km²  |
| **Valiuta** | piastras |

**Didžioji Kolumbija** (isp. *Gran Colombia*), oficialiai vadinta **Kolumbijos Respublika** – istorinė valstybė Pietų Amerikos šiaurės vakaruose ir Centrinės Amerikos pietuose. Apėmė dabartinės Kolumbijos, Ekvadoro, Venesuelos ir Panamos žemes, taip pat dalį dabartinių Brazilijos, Gajanos, Nikaragvos žemių.

## Istorija

Didžioji Kolumbija susikūrė 1819 m. pabaigoje, Simono Bolivaro revoliucionieriams išlaisvinus Naujosios Granados vicekaralystę iš rojalistų valdžios. Buvo sudaryta federacinė respublika į kurią įėjo Kundinamarkos departamentas (centras Bogota), Venesuelos departamentas (centras Karakasas) ir Kito departamentas (centras Kitas). Jų centrai buvo šalies sostinės. Tiesa, tuo metu kovos tebevyko ir rojalistai dar valdė daugelį teritorijų. 1821 m. buvo sudaryta Kukutos konstitucija, Bolivaras paskelbtas šalies prezidentu, o sostinė įtvirtinta Bogotoje. Dėl to kilo neramumai tarp pačių nepriklausomybės rėmėjų, nes vieni pasisakė už regionų autonomiją, o kiti už stiprią centrinę valdžią, kurios pagalba būtų galima galutinai nugalėti rojalistus. 1824 m. šalis perdalinta administraciškai iš naujo. Nors laikinai nesutarimai atidėti vardan kovos su rojalistais, tačiau vėliau šis klausimas vėl aktyviai keltas. Venesueloje kilo liberalų judėjimas, siekęs nepriklausomybės nuo Bogotos valdžios. Jie susijungė su konservatorių vadovu Chosė Antonijumi Paesu. Jam paramą išreiškė ir Ekvadoras. Buvo iškilęs pilietinio karo pavojus, bet Bolivarui ir Paesui pavyko pasiekti taikų susitarimą. 1828 m. Bolivaras bandė priimti naują konstituciją, tačiau pritarimo nesulaukė. Didžioji Kolumbija įsitraukė į karą prieš rojalistų valdomą Peru, 1830 m. Simonas Bolivaras pasitraukė iš prezidento pareigų, o šalyje ir toliau klestėjo chaosas. 1831 m. Didžioji Kolumbija panaikinta: Venesuela ir Ekvadoras atsiskyrė, o likusi teritorija sudarė Naujosios Granados respubliką (vėliau ji suskilo į Kolumbiją ir Panamą).

## Administracinis suskirstymas

Po 1824 m. Didžioji Kolumbija buvo suskirstyta į 12 departamentų:

* Apūrės departamentas (Barinasas)
* Orinoko departamentas (Angostura)
* Venesuelos departamentas (Karakasas)
* Sulijos departamentas (Marakaibas)
* Bojakos departamentas (Tuncha)
* Kaukos departamentas (Popajanas)
* Kundinamarkos departamentas (Bogota)
* Sąsmaukos departamentas (Panama)
* Magdalenos departamentas (Santa Marta)
* Asuajaus departamentas (Kuenka)
* Gvajakilio departamentas (Gvajakilis)
* Ekvadoro departamentas (Kitas)

Didžiosios Kolumbijos žemėlapis 1824 m.
# Naujosios Granados vicekaralystė

|  |
| --- |
| **Virreinato de la Nueva Granada Naujosios Granados vicekaralystė** |
| Ispanijos imperijos valda |
|

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| ←  | **1717 – 1819** |  →    → |

 |
|

|  |  |
| --- | --- |
|  |  |
| Vėliava | Herbas |

 |
| Location of Naujosios Granados vicekaralystėNaujosios Granados politinis žemėlapis 1750 m. |
| **Sostinė** | Santa Fe de Bogota |
| **Valdymo forma** | kolonija |
|  |
| **Era** | Imperializmas |
|  - Atskirta nuo Peru vicekaralystės | 1717 m. |
|  - Kolumbijos nepriklausomybė | 1819 m. |
|  |
| **Valiuta** | Ispanijos realas |

**Naujosios Granados vicekaralystė** (isp. *Virreinato de la Nueva Granada*) – Ispanijos kolonija Pietų Amerikos šiaurėje, gyvavusi 1717–1819 m. Apėmė dabartinę Kolumbiją, Ekvadorą, Panamą, Venesuelą, Gajaną, Trinidadą ir Tobagą, nedideles dalis Brazilijos ir Peru. Sostine buvo Bogotos miestas.

Naujosios Granados vicekaralystė sudaryta iš ligi tol gyvavusios Naujosios Granados karalystės, kuri buvo priklausoma nuo Peru vicekaralystės. Po vicekaralystės įkūrimo iškilo Bogotos miestas. 1819 m. teritorijoje gyveno ~4,3 mln. gyventojų. XIX a. pradžioje vicekaralystėje prasidėjo Simono Bolivaro vadovaujamas sukilimas ir susikūrė nepriklausoma Didžiosios Kolumbijos valstybė.

## Vicekaraliai

|  |
| --- |
| **Kolumbijos istorija** |
| **Andų Tolimoji šiaurė** |
| Sąsmauka-Kolumbija, aravakai |
| Panamos audiencija (Tiera Firmė) |
| Ispanų kolonizacija |
| *Peru vicekaralystė* (Naujoji Granados karalystė) |
| Naujosios Granados vicekaralystė |
| Didžioji Kolumbija (1819–31) |
| Naujosios Granados Respublika (1831–58) |
| Granados Konfederacija (1858–63) |
| Jungtinės Kolumbijos Valstijos (1863–86) |
| Kolumbijos Respublika |

* Antonio Ignacio de la Pedrosa y Guerrero (1718–1719)
* Jorge de Villalonga (1719–1724)
* Sebastián de Eslava (1740–1749)
* José Alfonso Pizarro (1749–1753)
* José Solís Folch de Cardona (1753–1761)
* Pedro Messía de la Cerda (1761–1772)
* Manuel de Guirior (1772–1776)
* Manuel Antonio Flores (1776–1781)
* Juan de Torrezar Díaz Pimienta (1782)
* Antonio Caballero y Góngora (1782–1788)
* Francisco Gil de Taboada y Lemos (1788–1789)
* José Manuel de Ezpeleta (1789–1797)
* Pedro Mendinueta y Múzquiz (1797–1803)
* Antonio José Amar y Borbón (1803–1810)
* Francisco Javier Venegas (1810)
* Benito Pérez Brito (1812)
* Francisco Montalvo y Ambulodi (1816–1818)
* Juan José de Sámano y Uribarri (1818–1819)
* Juan de la Cruz Mourgeón (1819–1821)