# Neolito revoliucija

Žemdirbystės židiniai ir jos paplitimas
**Neolito revoliucija** – XX a. ketvirtajame dešimtmetyje Gordono Čaildo įvesta sąvoka. Šia sąvoka norėta pabrėžti didžiulius akmens amžiaus žmonių gyvenimo poslinkius, kurie įvyko perėjus nuo klajokliškos gyvulininkystės bei rankiojimo–medžioklės prie žemdirbystės ir gyvulininkystės. Holocene, prieš maždaug 10–11 tūkstančių metų žmonės tapo sėslūs, kūrė nuolatines gyvenvietes. Anot mokslininko, tai vienas iš lemtingiausių įvykių žmonijos istorijoje.

## Domestikacija

### Kultūriniai augalai

Pjautuvo ašmenų mikrolitai. Dideli jų kiekiai rasti Karauno II (*Qaraoun II)* radimvietėje, jie dažnai aptinkami kartu su masyviais neolito įrankiais titnago dirbtuvėse Bekos slėnyje, Libane. Archeologas James Mellaart iškėlė prielaidą, kad šie dirbiniai yra senesni už Biblo vėlyvąjį neolitą (apie 6500 m. pr. m. e.).
Maždaug prieš 9000 metų žemės ūkis ėmė sparčiai vystytis, žmogaus veikla lėmė selektyvų javų (miežių, vienagrūdžių ir dvigrūdžių kviečių ) auginimą. Daniel Zohary pabrėžė kviečių, miežių bei rugių svarbą ir teigė, kad linų, žirnių, avinžirnių, vikių ir lęšių domestikacija įvyko šiek tiek vėliau. Gordon Hillman ir Stuart Davies atliko eksperimentus su laukinių kviečių veislėmis, siekdami įrodyti, kad domestikacijos procesas turėjo įvykti per santykinai trumpą, maždaug 20–200 metų laikotarpį.

Neolito laikų Anatolijoje auginti rugiai vėliau buvo apleisti. Į Europą jie pateko kaip piktžolės ir čia buvo sėkmingai domestikuoti tik praėjus tūkstančiams metų po ankstyvosios žemdirbystės pradžios. Laukiniai lęšiai kėlė specifinį sunkumą: didžioji dalis laukinių sėklų įprastai nesudygsta pirmaisiais metais. Tačiau ankstyvajame neolite Jerf el Ahmar (dabartinėje Sirijoje) rasti pirmieji įrodymai, kad lęšiai jau buvo domestikuoti ir sėklos dygdavo pirmaisiais metais. Ši naujovė leido lęšiams sparčiai plisti į pietus, link Netiv HaGdud radimvietės Jordano slėnyje.

Domestikuoti fikusai, miežiai ir avižos buvo auginami ankstyvojo neolito radimvietėje Gilgal I. 2006 m. archeologai ten aptiko didžiules šių augalų sėklų sankaupas, per dideles, kad jas būtų galima paaiškinti intensyviu rinkimu. Šie radiniai aptikti sluoksniuose, kurių amžius siekia 11 000 metų.

 Grūdų trinamosios girnos
Ištobulinus žemdirbystės metodus, tokius kaip drėkinimas kurio pėdsakai Chuzistane siekia net VI tūkst. pr. m. e., derliaus kiekis ėmė viršyti poreikius, todėl atsirado būtinybė jį sandėliuoti. Dauguma medžiotojų-rankiotojų dėl klajokliško gyvenimo būdo negalėjo ilgam sandėliuoti maisto atsargų. Ilgainiui buvo pradėtos statyti klėtys, leidusios bendruomenėms derlių išsaugoti ilgiau. Dėl padidėjusio maisto kiekio gyventojų skaičius išaugo ir bendruomenėse atsirado amatininkų bei buvo pradėti gaminti pažangesni įrankiai.

Šis procesas nebuvo toks linijinis, kaip manyta anksčiau – tai buvo kur kas sudėtingesnis reiškinys, kurio skirtingais būdais ėmėsi įvairios bendruomenės skirtinguose regionuose.

Viena svarbiausių pasaulio kultūrų – miežiai – Artimuosiuose Rytuose buvo domestikuoti apie 9 000 m. pr. m. e. Miežiai yra itin atspari kultūra, galinti augti kalnuotose vietovėse ar šiaurinėse platumose. Archeobotaniniai duomenys rodo, kad apie 2 000 m. pr. m. e. miežiai jau buvo paplitę visoje Eurazijoje. Siekiant tiksliau nustatyti miežių plitimo kelius, buvo pasitelkta genetinė analizė, skirta ištirti dabartinių taksonų genetinę įvairovę ir populiacijų struktūrą. Tyrimai atskleidė, kad kultūriniai miežiai po Euraziją paplito keliais skirtingais maršrutais.

### Gyvuliai

Pereinant nuo medžioklės ir rinkimo prie sėslios maisto gamybos, gyvūnų domestikacija tapo efektyvesniu išteklių valdymo būdu. Todėl gyvūnai tapo neatsiejama gyvenviečių dalimi, nepaisant išlikusios takoskyros tarp sėslių žemdirbių ir klajoklių bendruomenių. Sėkmingą gyvūnų domestikaciją lėmė specifinių savybių visuma: jų dydis, temperamento stabilumas, mitybos pobūdis, poravimosi ypatumai bei gyvenimo trukmė. Karvių ir ožkų teikiamas pienas sudarė atsinaujinantį ir labai vertingą baltymų šaltinį. Taip pat buvo atsižvelgta į gyvūno darbinį pajėgumą (arimui ar tempimui) bei jo vertę kaip maisto šaltinį. Be tiesioginės naudos maistui, tam tikri gyvūnai galėjo suteikti odą, vilną, kailius ir trąšas. Vieni pirmųjų prijaukintų gyvūnų buvo šunys (Rytų Azijoje, maždaug prieš 15 000 metų), avys, ožkos, karvės ir kiaulės.

Vienakuprių kupranugarių karavanas Alžyre
Vakarų Azija tapo daugelio naminių gyvulių domestikacijos lopšiu. Šiame regione taip pat buvo domestikuoti vienakupriai kupranugariai. Henri Fleisch Bekos slėnyje (Libanas) aptiko „piemenų neolito“ (angl. *Shepherd Neolithic*) titnago industriją; tyrinėtojas darė prielaidą, kad šiuos įrankius galėjo naudoti pirmieji klajokliai-piemenys. Atsižvelgdamas į tai, kad radiniai akivaizdžiai nepriklauso paleolito, mezolito ar net neolito laikotarpiams, jis šią industriją priskyrė epipaleolitui.

Gyvuliai suteikė regionui didžiulį kultūrinės ir ekonominės plėtros pranašumą. Kadangi Artimųjų Rytų klimatas tapo sausesnis, daugelis žemdirbių buvo priversti emigruoti, kartu pasiimdami savo gyvulius. Būtent ši didžiulė migracija iš Artimųjų Rytų vėliau padėjo išplisti gyvuliams likusioje Afroeurazijos dalyje. Ši migracija vyko daugiausia rytų ir vakarų kryptimi, kurioje vyravo panašus klimatas, nes kultūriniai augalai paprastai turi siaurą optimalų klimato diapazoną, už kurio ribų negali augti dėl pasikeitusių augimo sąlygų. Jared Diamond kelia hipotezę, kad būtent šios rytų ir vakarų kryptys yra pagrindinė priežastis, lėmusi sparčią augalų ir gyvūnų domestikacijos plitimo eigą iš Derlingojo pusmėnulio į likusią Eurazijos dalį bei Šiaurės Afriką. Šis procesas neišplito per Afriką šiaurės ir pietų kryptimi ir nepasiekė Pietų Afrikos, kurioje vidutinių platumų kultūros buvo sėkmingai introdukuotos tik per pastaruosius 500 metų jas atplukdžius laivais. Centrinės Afrikos zebu ir Derlingojo pusmėnulio prijaukinti galvijai, skiriami sausringos Sacharos dykumos, nebuvo abipusiai introdukuoti į šiuos regionus.

## Žemdirbystės kilmės centrai

### Vakarų Azija

Titnago geležtės rastos Ohalo II radimvietėje.
Penkių blizgių titnago geležčių trasologinė analizė pagrindžia faktą, kad sudėtiniai įrankiai javams nuimti buvo naudojami jau ankstyvuoju laikotarpiu. Šios geležtės buvo rastos Ohalo II radimvietėje – 23 000 metų datuojamoje medžiotojų-rankiotojų stovykloje. Stovykla įsikūrusi ant Galilėjos ežero kranto, šiaurės Izraelyje. Ohalo II radimvietė yra vėlyvojo paleolito ir ankstyvojo epipaleolito sandūroje, todėl priskiriama abiems laikotarpiams.

Trasologinė analizė rodo, kad šie įrankiai buvo naudojami beveik sunokusiems laukiniams javams pjauti, likus nedaug laiko iki jų visiško subrendimo ir natūralaus sėklų išbarstymo. Tyrimas atskleidė, kad įrankiai nebuvo naudojami intensyviai, tačiau jie reprezentuoja du derliaus nuėmimo būdus: rankose laikomus titnago peilius bei į kotus įtvirtintus įdėklus. Šie radiniai suteikia naujų žinių apie derliaus nuėmimo technikas, naudotas maždaug 8 000 metų anksčiau nei iškilo Natufijos kultūra ir 12 000 metų iki sėslios žemdirbystės pradžios Artimuosiuose Rytuose. Šie radiniai koreliuoja su javų kultivavimo įrodymais bei akmeninių girnų naudojimu šioje radimvietėje.

Žemdirbystė pirmiausia atsirado Vakarų Azijoje maždaug prieš 10 000–9 000 metų. Šis regionas buvo vienagrūdžių ir dvigrūdžių kviečių, miežių, ankštinių augalų (lęšių, žirnių, vikių ir avinžirnių) bei linų domestikacijos centras. Domestikacija buvo lėtas procesas, vykęs keliuose regionuose ir trukęs šimtmečius, o galbūt net tūkstantmečius iki paties kultivavimo etapo.

Kitos Levanto koridoriaus vietovės, kuriose aptikta ankstyvųjų žemdirbystės įrodymų, yra Vadi Fainanas 16 ir Netiv Hagdudas. Remiantis Jacques Cauvin teiginiu, Tel Asvado radimvietės gyventojai nevykdė domestikacijos vietoje, o migravo čia, galbūt iš gretimo Antilibano kalnų regiono, jau turėdami sėklų sėjai. Rytinėje Derlingojo pusmėnulio dalyje, Čoga Golano radimvietėje (Iranas), rasta laukinių augalų kultivavimo įrodymų, datuojamų 10000 m. pr. m. e., o naminiai dvigrūdžiai kviečiai čia pasirodė apie 8000 m. pr. m. e. Tai leidžia daryti prielaidą, kad Derlingajame pusmėnulyje galėjo būti keletas regionų, kuriuose javų domestikacija vyko maždaug tuo pačiu metu.

### Rytų Azija

Žemdirbystės vietovių sklaida Neolito laikotarpio Kinijoje.
Neolito laikotarpio Kinijos žemdirbystę galima suskirstyti į du plačius regionus: Šiaurės ir Pietų Kiniją.

Manoma, kad šiaurės Kinijoje esantis žemdirbystės centras yra ankstyvųjų kinų-tibetiečių kalbomis kalbėjusių bendruomenių gimtinė. Šis centras siejamas su Houli, Peiligango, Cišano bei Sianlongvos (*Xinglongwa*) kultūromis, kurios telkėsi Geltonosios upės baseine. Tai buvo italinių šeryčių (*Setaria italica*) bei tikrųjų sorų (*Panicum miliaceum*) domestikacijos centras. Remiantis ankstyvaisiais duomenimis, domestikacija čia prasidėjo maždaug prieš 8 000 metų. Šiaurės Kinijoje prieš 4 500 metų taip pat buvo domestikuotos sojos; iš Kinijos yra kilę ir apelsinai bei persikai, kurie čia pradėti auginti apie 2 500 m. pr. m. e.

Žemdirbystės centrai Pietų Kinijoje telkėsi Jangdzės baseine. Čia prieš 13500–8200 metų vyko ryžių domestikacija bei formavosi užliejamųjų ryžių laukų kultivavimo tradicija.

Išskiriami du galimi ryžių domestikacijos centrai. Pirmasis apima Jangdzės upės žemupį, laikomą austroneziečių protėvyne. Šis regionas siejamas su Kauhučiao (*Kuahuqiao*), Hemudu (*Hemudu*), Madžiabango (*Majiabang*) ir Songzės (*Songze*) kultūromis. Jam būdingi tipiniai austroneziečių bruožai: poliniai namai, nefrito raižyba ir laivybos technologijos. Jų mitybos racioną papildė gilės, saldieji duoniai (*Eleocharis dulcis*), dygiosios eurialės (*Euryale ferox*) bei prijaukintos kiaulės. Antrasis centras plytėjo Jangdzės upės vidurupyje, kuris siejamas su ankstyvųjų hmongų-mienų kalbų vartotojų protėvyne bei Pengtoušano (*Pengtoushan*) ir Dasi (*Daxi*) kultūromis. Abu šie regionai buvo tankiai apgyvendinti ir palaikė nuolatinius prekybinius ryšius ne tik tarpusavyje, bet ir su vakaruose gyvenusiais ankstyvųjų austroazijiečių bei pietuose įsikūrusių ankstyvųjų tajų-kadajų kalbų vartotojų bendruomenėmis. Tai paskatino ryžių kultivavimo plitimą visoje Pietų Kinijoje.

Chronologinė austroneziečių tautų sklaida Indijos ir Ramiojo vandenynų regione
Sorų ir ryžių augintojų kultūros pirmą kartą susidūrė maždaug prieš 7000–5000 m. pr. m. e.; dėl šio kontakto tarp ryžių ir sorų kultivavimo centrų susiformavo koridorius, kuriame buvo auginamos abi šios kultūros. Maždaug prieš 3500–2000 m. pr. m. e. suintensyvėjo ankstyvosios austroneziečių Dapenkengo (*Dapenkeng*) kultūros atstovų migracija į Taivaną, kartu atnešant ryžių bei sorų auginimo technologijas. Šiuo laikotarpiu Taivane ir Penghu salose aptinkama didelių gyvenviečių bei intensyvios ryžių žemdirbystės įrodymų, kurie galėjo lemti gamtos išteklių pereikvojimą. Peter Bellwood daro prielaidą, kad tai galėjo tapti impulsu austroneziečių ekspansijai, prasidėjusiai maždaug 3000 m. pr. m. e., kai austroneziečių kalbomis kalbančios bendruomenės iš Taivano ėmė migruoti į Filipinus.

Austroneziečiai ryžių kultivavimo technologijas ir domestikuotas rūšis atnešė į Pietryčių Azijos salas. Naujose tropinėse salų ekosistemose jie įsisavino ir iki tol nežinomus maistinius augalus. Kiekvienos kolonizacijos kelionės metu jie gabenosi naudingus augalus bei gyvūnus, o tai lėmė sparčią domestikuotų ir pusiau domestikuotų rūšių sklaidą visoje Okeanijoje. Maždaug 1 500 m. pr. m. e. austroneziečiai užmezgė ryšius su ankstyvaisiais žemdirbystės centrais Naujojoje Gvinėjoje, kur gyveno papuasų kalbomis kalbančios populiacijos, taip pat su dravidų kalbomis kalbančiais Pietų Indijos ir Šri Lankos regionais. Iš jų austroneziečiai perėmė kitus kultūrinius augalus, tokius kaip bananus bei pipirus, o patys perdavė savo technologijas – drėkinamąją žemdirbystę ir valtis su šoniniais plūdurais. I tūkstantmetyje jie taip pat kolonizavo Madagaskarą bei Komorus, į Rytų Afriką atnešdami Pietryčių Azijos maistinius augalus, įskaitant ryžius.

### Afrika

Nilo upės slėniai, Egiptas
Afrikos žemyne išskiriamos trys sritys, kuriose nepriklausomai išsivystė žemdirbystė: Etiopijos kalnynas, Sahelio zona ir Vakarų Afrika. Manoma, kad žemdirbystė Nilio upės slėnyje yra susijusi su populiacijų migracija ir atsirado po pirminės neolito revoliucijos Derlingajame pusmėnulyje. Ankstyvosiose Egipto Sebilio (*Sebilian*) ir Mečio (*Mechian*) kultūrose randama daug trinamųjų girnų, taip pat aptikta domestikuotais augalais grįsto ūkio įrodymų, datuojamų maždaug 5 000 m. pr. m. e. Skirtingai nei Vidurio Rytuose, šie duomenys vertinami kaip nutrūkę žemdirbystės bandymai, nes vėliau tos vietovės buvo apleistos. Nuolatinė žemdirbystė čia įsitvirtino vėliau – tik apie 4 500 m. pr. m. e., iškilus Tasos (*Tasian*) bei Badario (*Badarian*) kultūroms ir iš Artimųjų Rytų atkeliavus kultūriniams augalams bei naminiams gyvūnams.

Bananai ir plantanai, pirmiausia domestikuoti Pietryčių Azijoje (tikėtina, Naujojoje Gvinėjoje), Afrikoje pakartotinai domestikuoti prieš 5000 m. Taip pat buvo kultivuojami jamsai ir kolokazijos. Žinomiausia Etiopijos kalnyne domestikuota kultūra yra kavamedis. Taip pat buvo sukultūrinti katai, ensetai, juodvos, posmilgės ir pirštūnės. Sahelio regione domestikuotiems augalams priskiriami sorgai ir soruolės. Vakarų Afrikoje pirmiausia pradėti auginti kolamedžių riešutai, taip pat afrikiniai ryžiai ir alyvpalmės.

### Š. ir P. Amerika

2000 m. pr. m. e. pasaulio žemėlapis, spalvomis išskirtos kultūrinės raidos stadijos.
Terminas „neolitas“ Amerikos žemynų kultūroms apibūdinti paprastai nevartojamas, tačiau tarp Rytų pusrutulio neolitinių bendruomenių ir Amerikos kultūrų esama didelių panašumų. Kukurūzai, pupelės ir moliūgai buvo vieni pirmųjų Mezoamerikoje domestikuotų augalų: moliūgai pradėti auginti dar 6 000 m. pr. m. e., pupelės – ne vėliau kaip 4 000 m. pr. m. e., o kukurūzų auginimo pradžia siekia apie 7000 m. pr. m. e. Pietų Amerikoje buvo domestikuotos bulvės ir manijokai. Dabartinėje JAV rytinėje dalyje vietiniai gyventojai apie 2 500 m. pr. m. e. sukultūrino saulėgrąžas, *Iva annua* ir balandas. Vidurio Meksikos kalnynuose sėslus, žemdirbyste grįstas gyvenimas susiformavo tik II tūkstantmetyje pr. m. e.

### Naujoji Gvinėja

Drenažo griovių radiniai Kuko pelkėje, plytinčioje ties Vakarų ir Pietų Aukštumų provincijų riba Naujojoje Gvinėjoje, rodo, kad tarai, jamsai ir įvairios kitos kultūros čia buvo auginamos jau 9000 m. pr. m. e. Bananų ir cukranendrių kultivavimo įrodymai datuojami 7000 – 6500 m. pr. m. e. Kadangi ši vietovė yra ties kritine šių augalų auginimo aukščio riba, keliama prielaida, kad palankesnėse žemumų vietose jie galėjo būti auginami dar anksčiau. CSIRO tyrėjai aptiko duomenų, jog tarai į Saliamono salyną galėjo buti įvežti prieš 28 000 metų. Tikėtina, kad tai lėmė trans Naujosios Gvinėjos kalbų sklaida iš Naujosios Gvinėjos į rytus (Saliamono salyną) bei į vakarus (Timorą ir gretimas Indonezijos salas). Šie radiniai patvirtina Carl Ortwin Sauer teorijas, išdėstytas 1952 m. darbe „*Agricultural Origins and Dispersals*“, kuriose jis teigė, jog šis regionas buvo vienas ankstyviausių žemdirbystės centrų.

## Žemdirbystės sklaida

### Europa

Žemdirbystės sklaida iš pietvakarių Azijos į Europą
Archeologai žemdirbių bendruomenių atsiradimą Levanto regione fiksuoja paskutiniojo ledynmečio pabaigoje, apie 12000 m. pr. m. e.; iki VIII tūkstantmečio pr. m. e. čia susiformavo keletas regioniniu požiūriu savitų kultūrų. Žemdirbių bendruomenių liekanos Egėjo jūros regione (Knose, Frančio urve (*Franchthi Cave*) ir daugelyje Tesalijos žemyninės dalies radimviečių) radioanglies metodu datuojamos apie 6500 m. pr. m. e. Netrukus po to neolito bendruomenės pasirodo Balkanuose ir pietų bei vidurio Europoje. Pietryčių Europos neolito kultūros pasižymi tam tikru tęstinumu su pietvakarių Azijos bei Anatolijos bendruomenėmis.

Remiantis dabartiniais duomenimis, neolito materialinė kultūra į Europą buvo įvežta per Vakarų Anatoliją. Visose Europos neolito radimvietėse aptinkama keramikos dirbinių, taip pat augalų ir gyvūnų, domestikuotų Pietvakarių Azijoje: vienagrūdžių ir dvigrūdžių kviečių, miežių, lęšių, kiaulių, ožkų, avių ir galvijų. Genetiniai tyrimai rodo, kad nepriklausoma gyvūnų domestikacija neolito Europoje nevyko – visi naminiai gyvūnai iš pradžių buvo prijaukinti Pietvakarių Azijoje. Vienintelis domestikuotas augalas, kilęs ne iš Pietvakarių Azijos, buvo sora, domestikuota Rytų Azijoje. Ankstyviausi sūrių gamybos įrodymai siekia 5500 m. pr. m. e. ir yra aptikti Kujavijoje, Lenkijoje.

Žemdirbystės difuzija per Europą – nuo Egėjo jūros regiono iki Britanijos – truko apie 2500 metų (6500–4000 m. pr. m. e.). Baltijos regioną ši banga pasiekė kiek vėliau, apie 3500 m. pr. m. e.; taip pat pastebimas vėlavimas apgyvendinant Panonijos lygumą. Apskritai kolonizacijai būdingas šuoliškas pobūdis: neolitas plito nuo vieno derlingo aliuvinio dirvožemio lopinėlio prie kito, aplenkdamas kalnuotas vietoves. Radioanglies tyrimų analizė aiškiai rodo, kad daugelyje Europos dalių, ypač Pirėnų pusiasalyje ir palei Atlanto vandenyno pakrantę, mezolito ir neolito populiacijos greta gyveno net tūkstantį metų.

#### Radioanglies tyrimų analizė

Žemėlapyje vaizduojami genetiniai moteriškosios linijos atstumai tarp Europos neolito juostinės keramikos kultūros populiacijų (3500–3000 m. pr. m. e.) ir šiuolaikinių Vakarų Eurazijos bendruomenių.
Sklaida iš Artimųjų Rytų į Europą pirmą kartą kiekybiškai ištirta XX a. 8-ajame dešimtmetyje, kada buvo sukauptas pakankamas ankstyvojo neolito radimviečių radioanglies metodo duomenų kiekis. 1973 m. Luigi Luca Cavalli-Sforza nustatė tiesinę priklausomybę tarp ankstyvojo neolito vietovės amžiaus ir jos atstumo nuo sutartinio židinio Artimuosiuose Rytuose (Jericho). Tai įrodė, kad neolitas plito vidutiniu maždaug 1 km per metus greičiu. Naujesni tyrimai (2005 m.) patvirtina šiuos rezultatus ir nurodo 0,6–1,3 km per metus greitį.

#### Mitochondrijų DNR analizė

Nuo pat pradinės žmonių ekspansijos iš Afrikos prieš 200 000 metų, Europoje vyko įvairūs priešistoriniai ir istoriniai migracijos procesai. Atsižvelgiant į tai, kad žmonių migracija lemia ir jų genų sklaidą, šių migracijų poveikį įmanoma įvertinti pasitelkus žmonių populiacijų genetinę analizę. Žemdirbystės ir gyvulininkystės praktikos susiformavo prieš 10 000 metų Artimųjų Rytų regione, Derlingajame pusmėnulyje. Iš Artimųjų Rytų ikikeraminio neolito B laikotarpio žemdirbių palaikų buvo išskirta mitochondrijų DNR – motinos linija paveldimos DNR tipas, esantis ląstelės citoplazmoje. Šie duomenys vėliau buvo palyginti su prieinama informacija apie kitas Europos neolitines populiacijas bei šiuolaikines Pietryčių Europos ir Artimųjų Rytų bendruomenes. Gauti rezultatai rodo, kad neolito plitimo procese vyko masinė žmonių migracija; tai leidžia daryti prielaidą, kad pirmieji neolito žemdirbiai į Europą pateko jūriniu keliu per Kiprą ir Egėjo salas.

* Neolito žemdirbystės kultūrų sklaidos iš Artimųjų Rytų į Europą žemėlapis.
* Ikikeraminio neolito B laikotarpio (PPNB) žemdirbių haplotipų paplitimas.
* Genetinis atstumas tarp ikikeraminio neolito B laikotarpio (PPNB) žemdirbių ir šiuolaikinių populiacijų.

### Pietų Azija

Žemdirbystės sklaida Pietų Azijoje
Ankstyviausia neolito radimvietė Pietų Azijoje yra Mergarha, datuojama 7000–5500 m. pr. m. e. Ji įsikūrusi Kačho lygumoje, Beludžistane (Pakistanas). Šioje vietovėje aptikta žemdirbystės bei gyvulininkystės įrodymų. Mergarha radimvietės domestikuotų augalų liekanas sudaro daugiau nei 90 % miežiai ir nedidelis kiekis kviečių. Esama svarių įrodymų, kad miežiai ir zebu Mergarharoje buvo domestikuoti vietoje, tačiau manoma, kad kviečių atmainos yra kilusios iš Artimųjų Rytų. Tokią prielaidą pagrindžia tai, kad šiuolaikinis laukinių kviečių paplitimo arealas apsiriboja tik šiaurine Levanto dalimi ir Pietų Turkija. Išsamūs Beludžistano ir Chaiber Pachtunchvos regionų archeologinių radimviečių palydovinio kartografavimo tyrimai taip pat rodo, kad ankstyvieji žemdirbystės etapai čia yra panašūs į Vakarų Azijos procesus. Mergarhos ir daugeliui Mesopotamijos radimviečių būdingi bendri bruožai: keramika, gaminta nuoseklaus sluoksniavimo būdu, apskritos ugniavietės, užpildytos degintais akmenukais, bei didelės grūdų saugyklos. Mergarhos kapavietėse rastų skeleto liekanų pozos itin panašios į tas, kurios aptiktos Ali Kosh radimvietėje, Irano pietuose esančiuose Zagroso kalnuose. Nepaisant radioanglies tyrimų duomenų stokos, ankstyvųjų neolito vietovių Pietų Azijoje archeologiniai amžiaus nustatymai rodo nepaprastą tęstinumą didžiuliame regione nuo Artimųjų Rytų iki Indijos pusiasalio. Tai atitinka sistemingą žemdirbystės plitimą į rytus, kurio vidutinis greitis siekė apie 650m per metus.

## Šaltiniai