Rikunarita-ORG/Wikinium huggingface dataset:
# Sirija (Romos provincija)

| Sirija lot. *PROVINCIA SYRIA* |
| --- |
|  |
|

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| ←  | **64 m. pr. m. e. – 636 m.** |  → |

 |
|  |
|  |
| **Valstybė** |  Romos imperija |
| **Diecezija (nuo IV a.)** | Rytų diecezija |
| **Administracinis centras** | Antiochija |

**Sirija** (lot. *Provincia Syria*, gr. ἐπαρχία Συρίας) – senovės Romos provincija. Ji maždaug atitiko dabartinės Sirijos vakarinį pakraštį ir Libaną. Didžiausio išsiplėtimo metu provincija kontroliavo istorinius Finikijos, Sirijos, šiaurės Užjordanės regionus.

Nuo II a. vidurio buvo vadinama **Koile Sirija**. Nuo IV a. pabaigos buvo padalinta į dvi Bizantijos imperijos provincijas, vadintas **Pirmąja Sirija** ir **Antrąja Sirija**.

## Raida

### Sirija

Prieš užimant romėnams, Sirijos teritorijos buvo svarbiausios Seleukidų imperijos žemės, tačiau šiai imperijai nusilpus, ją nukariavo Tigranas Didysis ir prijungė prie Armėnijos karalystės. 64 m. pr. m. e. Pompėjus laimėjo Trečiąjį Mitridato karą, kurio metu ne tik galutinai sunaikintos Ponto karalystė ir Seleukidų imperija, bet ir Armėnija paversta Romos Respublikos kliente.

Tais pačiais metais iš Seleukidų provincijos Coele Sirija buvo suformuota Sirijos provincija, kuri apėmė istorinę Finikiją ir istorinės Sirijos teritorijas. Jos administraciniu centru paversta Antiochija, senoji Seleukidų sostinė.

Per I m. e. a. Roma palaipsniui absorbavo ir piečia buvusias Erodo Judėjos karalystės teritorijas. Prie Sirijos prijungtos Iturėjos ir Trachontidės teritorijos, o iš likusių dalių suformuota atskira Judėjos provincija. Tiesa, jos valdytojai buvo atsakingi Sirijos gubernatoriui.

### Coele Sirija

Padalinta Sirija 210 m.
Po 135 m. po žauriai numalšinto žydų sukilimo prie Sirijos buvo prijungta Judėja, ir ši bendra didelė provincija pervardinta Sirija Palestina (lot. *Provincia Syria Palaestina*, gr. Συρία ἡ Παλαιστίνη). Tačiau jau 193 m. buvusios Judėjos teritorijos atskirtos kaip Palestinos provincija, o Sirija padalinta į dvi dalis. Čia suformuotos Finikija ir **Koile Sirija** (lot. *Coele Syria*, gr. ἐπαρχία Κοίλης Συρίας). Pastaroji, nors ir gerokai sumažėjusi, išlaikė sostinę Antiochijoje.

III a. net du kartus Sirijos provincijas nusiaubė Sasanidų imperija, vadovaujama Šapūro I. 268–273 ji buvo Palmyros imperijos dalis.

### Pirmoji ir Antroji Sirija

Rytų diecezijos provincijos apie 400 m.
IV a. pabaigoje vykdant administracines reformas Coele Sirija buvo padalinta į tris dalis. Centrinės jos dalys su sostine Antiochija pavadintos Pirmąja Sirija (lot. *Syria Prima*). Pietinės dalys buvo pavadintos Antrąja Sirija (lot. *Syria Secunda*), kurios sostine padarytas Apamėja. Šiaurinės dalys su sostine Hierapolyje buvo pavadintos Eufrato provincija. Visos trys jos buvo priskirtos Rytų diecezijai. Daug vėliau, 528 m., Justinianas I atskyrė nedidelę dalį ir sukūrė Teodorijos provinciją su sostine Laodikėja.

614 m. provincijas trumpam nukariavo Sasanidų imperija. 628 m. Bizantija susigrąžino valdžią šiose provincijose, tačiau jau 636 m. jas nukariavo Rašidunų kalifatas. Provincijos įjungtos į Kalifato teritoriją kaip Sirijos provincija.
# Apaštalai

**Apaštalai** (gr. Ἀπόστολος – pasiuntinys) – 12 pirmųjų Jėzaus Kristaus pasirinktų mokinių, kuriuos jis siuntė skelbti pasauliui apie save ir savo mokymą.

Dvylika Biblijoje minimų apaštalų:

* Andriejus
* Baltramiejus
* Jokūbas Jaunesnysis
* Jokūbas Vyresnysis
* Jonas
* Judas Iskariotas – apaštalas, išdavęs Jėzų
* Matas
* Pilypas
* Simonas Kananietis
* Simonas Petras – laikomas pirmuoju popiežiumi katalikybėje
* Tadas
* Tomas

Apaštalais vadinami ir kai kurie pirmieji įžymūs krikščionybės skleidėjai. Jų tarpe evangelistai Lukas ir Morkus, nors jie ir nebuvo Kristaus mokiniai, kaip Matas ir Jonas, taip pat Judo Iskarioto vietą užėmęs Motiejus.

Po Jėzaus mirties apaštalu dar pavadintas ir Apaštalas Paulius dėl jo didžiulio indėlio į krikščionybės skleidimą.
# Ezros knyga

**Ezros knyga** arba **Ezdro knyga** – viena iš Senojo Testamento knygų.

Ezros knygoje pasakojama apie dvi žydų grupes, grįžusias iš Babilono tremties į tėvynę. Pirmasis būrys sugrįžta į Jeruzalę vadovaujamas Zerubabelio, antrajam vadovavo Ezra. Žydai, nepaisydami pasipriešinimo, atstatė Jeruzalės šventyklą ir, Ezros vadovaujami, pradėjo laikytis įstatymo nurodymų. Rašoma apie kovos su vietine opozicija metus ir Persijos valdovų paramą, šventyklos atšventinimą, Paschos šventimą, mišriųjų santuokų bylą.

Knyga parašyta papildant Metraščių knygas, greičiausiai apie 400 m. pr. m. e.

Pagrindiniai knygos veikėjai – Ezra (kunigas, Aarono palikuonis), Zerubabelis, Persijos karalius Kyras, pranašas Izaijas.

## Šaltiniai

## Nuorodos

* Ezros knyga (lietuviškas vertimas)
# Pirmasis Jono laiškas

**Pirmasis Jono laiškas** – viena iš Naujojo Testamento knygų.

Kaip manoma, šis laiškas parašytas, kad atremtų ankstyvas gnosticizmo apraiškas, skleistas buvusių Bažnyčios narių. Jie atskyrė dvasią (gėrį) ir materiją (blogį). Šis požiūris neigė žmogišką Jėzaus prigimtį, kuri turėjusi būti arba „apsimestinė“, arba tik laikina. Gnostikų manymu, Kristus, būdamas dvasia, negalėjęs mirti. Savo laiške apaštalas Jonas parodo, kad tokios idėjos atmeta krikščionių mokymo esmę.

## Turinys

Pirmajame Jono laiške kalbama apie vaikščiojimą šviesoje ir artimo meilę, tiesą ir melą, tikėjimą, kad Jėzus Kristus, Dievo Sūnus, iš tiesų gyveno. Taip pat rašoma apie tikėjimo pergalę, laiško pabaigoje pateikti baigiamieji pamokymai.

## Autorius ir parašymo laikas

Šio laiško idėjos ir dėstymo būdas labai artimi Evangelijai pagal Joną, todėl Pirmasis Jono laiškas priskiriamas tam pačiam autoriui. Visgi nėra žinoma, kas buvo parašyta pirmiau. Tradiciškai manoma, jog Evangelija pagal Joną bei Pirmasis Jono laiškas buvo parašyti I a. pabaigoje, kai krikščionių tikėjimas per 50 ar 60 metų jau buvo išplitęs po didžiąją Romos imperijos dalį. Kaip teigia tradicija, Jonas paskutiniuosius savo gyvenimo metus praleidęs Efeze. Nėra aišku ir tai, kuriems krikščionims skirtas laiškas. Yra šiuolaikinių mokslininkų, manančių, kad Pirmąjį Jono laišką parašė kitas asmuo nei Evangeliją pagal Joną. Pasak jų, šio laiško autorius sąmoningai mėgdžioja Evangelijos pagal Joną turinį ir stilių.

## Šaltiniai

## Nuorodos

* Pirmasis Jono laiškas
# 604 m.

**604** m. buvo keliamieji metai, prasidedantys sekmadienį pagal Grigaliaus kalendorių.

## Pasaulyje

### Įvykiai

* **Rugsėjo 13** d. – Popiežiumi išrinktas Sabinijus (m. 606 m. vasario 22 d.), popiežiaus pareigas ėjo iki 606 m. vasario 22 d.

### Mirtys

* **Kovo 12** d. – Šventasis Grigalius I Didysis, Romos katalikų bažnyčios popiežius nuo 590 m. rugsėjo 3 d. iki mirties. Šventasis, šventė - rugsėjo 3 d., iki 1969 m. - kovo 12 d. Bažnyčios tėvas, nuo 1295 m. Bažnyčios mokytojas (g. 540 m.).
* **Gegužės 26** d. – Šv. Augustinas kenterberietis, pirmasis Kenterberio arkivyskupas, Anglijos pietuose įsteigęs krikščionių Bažnyčią.

**Nedatuota Sui Vendi, vienas žymiausių Kinijos valdovų, Sui dinastijos įkūrėjas (g. 541 m.).

## Nuorodos
# Šveicarų gvardija

Popiežiaus Pranciškaus pontifikato metu naudota Šveicarų gvardijos vėliava.
Šveicarų gvardijos kariai su ceremonine uniforma.
(**Popiežiškoji**) **Šveicarų gvardija** (lot. *Pontificia Cohors Helvetica*, it. *Guardia Svizzera Pontificia*) – Vatikano ginkluotųjų pajėgų dalis, atsakinga už popiežiaus ir Apaštališkųjų rūmų apsaugą. Įkurta 1506 m. popiežiaus Julijaus II pastangomis.

Šveicarų gvardijos nariai atpažįstami iš Renesanso laikų uniformos, kurią sudaro raudonų, mėlynų, geltonų dryžių liemenė ir nuo kelių rauktos kelnės, šalmas su plunksnomis, taip pat tradiciniai ginklai, pvz., alebarda ir špaga. Per iškilmes gvardiečiai užsideda šarvus.

Kandidatai į Šveicarų gvardiją privalo būti nevedę Šveicarijos piliečiai ir katalikai, 19–30 m. amžiaus, ne žemesni kaip 174 cm, atlikę privalomą karo tarnybą Šveicarijos kariuomenėje, turėti vidurinį išsilavinimą. 2024 m. gvardiją sudarė 135 nariai.

Šveicarų gvardija lydi popiežių per apaštališkąsias keliones, saugo popiežiaus rūmus Kastel Gandolfe, taip pat Kardinolų kolegiją, kai popiežiaus sostas yra tuščias (lot. *sede vacante*). Nors gvardiečiai tarnauja kaip Vatikano sargybiniai, bendrą saugumą ir teisėsaugą Vatikane (išskyrus Šv. Petro aikštėje, kurią prižiūri Italijos policija) užtikrina žandarmerija.

## Reikalavimai

Kandidatai į Šveicarų gvardiją privalo būti nevedę Šveicarijos piliečiai ir katalikai, bent vidurinio išsilavinimo, atlikę privalomą karo tarnybą Šveicarijos kariuomenėje, nepriekaištingos reputacijos ir sveikatos. Kandidatai turi būti 19–30 m. amžiaus, ne mažiau kaip 174 cm ūgio ir pasirengę tarnauti mažiausiai 26 mėnesius. Gvardiečiams leidžiama vesti po 5 tarnybos metų.

Naujų gvardiečių priesaikos ceremonijos rengiamos gegužės 6 d. Apaštališkųjų rūmų Belvederio kieme (1527 m. gegužės 6 d., Romą užėmus Šventosios Romos imperatoriui Karoliui V, gindami popiežių Klemensą VII žuvo 147 gvardiečiai).

## Apranga ir ginkluotė

Paprastai gvardiečiai nešioja mėlynus dubletus ir mėlynas beretes, tačiau per iškilmes vilki spalvingas Renesanso laikų uniformas. Ją sudaro raudonų, mėlynų, geltonų (Medičių šeimos spalvos) dryžių liemenė ir nuo kelių rauktos kelnės, šalmas su plunksnomis, šarvai. Tai viena seniausių tebenaudojamų uniformų pasaulyje, tačiau, priešingai paplitusiam įsitikinimui, Mikelandželas jos nesukūrė. Ji sukurta XX a. pradžioje.

## Šaltiniai

## Nuorodos

* Oficiali svetainė
# Montanizmas

**Montanizmas** (155 m. e. m.) buvo judėjimas, kurį Frygijoje, Mažojoje Azijoje, pradėjo Montanas, prieštaraudamas šaltam, formaliam garbinimui bažnyčiose ir vyskupo padėties iškėlimui. Tai buvo ankstyvasis 2-ojo amžiaus charizmatinis judėjimas, siekęs atgaivinti apaštališkas dvasines dovanas ir prikelti „mirusiuosius“. Montanizmas klaidingai mokė, kad pats Montanas buvo Šventoji Dvasia, ir jis vis dar teikė naują apreiškimą.

Šio judėjimo išpažinėjai tikėjo, kad netrukus sugrįš Kristus įkurti Frygijoje Savo Karalystės, kad kalbėjimas kalbomis buvo normalus dalykas visiems krikščionims. Taip pat montanitai tikėjo, kad tie krikščionys, kurie nesekė šio judėjimo mokymu, buvo „kūniški“ (dvasiškai nesubrendę).

Bažnyčia daug kartų pasmerkė montanizmą, tačiau daugeliu jo teiginių sekė tokie žymūs Bažnyčios Tėvai, kaip Tertulianas (160 m. e. m.).
# Kolumbariumas

Kolumbariumas Oklande, JAV
**Kolumbariumas** (lot. *columbarium*, pažodžiui – „karvelidė“) – urnų su mirusiojo palaikais laikymo patalpa, statinys ar salė. Dažniausiai statomas prie krematoriumų ir kapinėse. Pastogėse su arkomis aplink kapines yra paminklinės lentelės.

## Lietuvoje

Lietuvoje kolumbariumai veikia nuo 2007 m. Jie įrengti didmiesčiuose – Vilniuje, Kaune, Klaipėdoje, Panevėžio miesto Šilaičių kapinėse (įrengtos rajone). Taip pat mirusiųjų palaikus jau pasiruošę priimti ir kolumbariumai Kretingos bei Rokiškio rajonuose. 2014 m. planuojama atidaryti kolumbariumus Šiaulių miesto Ginkūnų kapinėse, Jonavos rajone. 2022 m. kolumbariumas pastatytas Kupiškio miesto naujosiose kapinėse.

* Petrašiūnuose
* Paparčiuose
* Tuskulėnų koplyčia-kolumbariumas