# Pirmasis Indokinijos karas

| Pirmasis Indokinijos karas |
| --- |
|  |
|

|  |  |
| --- | --- |
| Data | 1946 m. gruodžio 19 d. – 1954 m. liepos 20 d. |
| Vieta | Prancūzijos Indokinija |
| Rezultatas | Šiaurės Vietnamo pergalė
* 1954 m. Ženevos konferencija
* Prancūzai pasitraukia iš Indokinijos
* Pietų Vietnamas, Šiaurės Vietnamas, Laoso Karalystė ir Pirmoji Kambodžos karalystė pasiekė nepriklausomybę
* Vietnamas buvo padalytas tarp Šiaurės ir Pietų.
* Vietnamo karo pradžia
 |

 |
| Konflikto šalys |
|  **Prancūzija Prancūzijos Indokinija
* Kambodžos karalystė
* Laoso karalystė (1947–1954)
* Vietnamo valstybė (1949–1954)

 Hoa Hao

---

**Parama:**  JAV (1950–1954)  Naujoji Zelandija (1952-1954) |  **Šiaurės Vietnamas Vietminas

 Lao Issara (1945–1949)  Pathet Lao (1949–1954)
 Khmer Issarak
 Kaodai

---

**Parama**:  SSRS (1952–1954)  KLR (1949–1954) |
| Vadovai ir kariniai vadai |
| * Philippe Leclerc
* Jean-Étienne Valluy
* Roger Blaizot
* Marcel Carpentier
* Jean de Tassigny
* Raoul Salan
* Henri Navarre
* Paul Ély
* Alphonse Pierre Juin
* Bao Dai
* Ngô Đình Diệm
* Norodom Sihanouk
* Sisavang Vong
 | * Hồ Chí Minh
* Võ Nguyên Giáp
* Phạm Văn Đồng
* Trường Chinh
* Hoàng Văn Thái
* Nguyễn Bình
* Nguyễn Văn Lập
* Sufanuvongas
* Kaysone Phomvihane
* Son Ngoc Minh
* Tou Samouth
 |
| Pajėgos |
| ~395 000 | ~450 000 |
| Nuostoliai |
| ~134 500 žuvusių arba dingusių be žinios | 175 000–300 000 žuvusių arba dingusių be žinios |
| 125 000-400 000 nužudytų civilių |

**Pirmasis Indokinijos karas** – karas Prancūzijos Indokinijoje tarp Prancūzijos ir Vietmino (Vietnamo Demokratinė Respublika), vykęs nuo 1946 m. gruodžio 19 d. iki 1954 m. liepos 20 d. Vietminui vadovavo Vo Ngujen Žiapas ir Ho Ši Minas. Daugiausia kovų vyko Tonkine, šiaurės Vietname, nors konfliktas apėmė visą šalį ir apėmė kaimyninius Prancūzijos Indokinijos protektoratus Laosą ir Kambodžą.

1945 m. liepos mėn. Potsdamo konferencijoje Jungtinis štabų vadų komitetas nusprendė, kad Indokinija į pietus nuo 16° šiaurės platumos turi būti įtraukta į Pietryčių Azijos vadavietę, kuriai vadovauja britų admirolas Luisas Mauntbatenas. Japonijos pajėgos, esančios į pietus nuo šios linijos, pasidavė jam, o esančios į šiaurę – kinų vadui Čiang Kaišekui. 1945 m. rugsėjį Kinijos pajėgos įžengė į Tonkiną, o nedidelė britų operatyvinė grupė išsilaipino Saigono mieste. Kinai pripažino vieną Vietnamo vyriausybę, vadovaujamą Ho Ši Mino, tuo metu valdžiusią Hanojuje (Tonkino sostinėje). Britai atsisakė ją pripažinti ir nuo pat pradžių palaikė prancūzus, nors amerikiečių strateginių tarnybų biuro atstovai tariamai palaikė Vietmino valdžią. Rugsėjo 2 d., Hanojuje Ho Ši Minas paskelbė Vietnamo Demokratinės Respublikos (VDR) įkūrimą. Po imperatoriaus Bao Dai, valdžiusio valdant Japonijai, abdikacijos VDR valdė kaip vienintelė civilinė vyriausybė visame Vietname maždaug 20 dienų. 1945 m. rugsėjo 23 d., su britų vado Saigone žinia, prancūzų pajėgos nuvertė vietinę VDR vyriausybę ir paskelbė, kad Kochinchinoje atkuriama Prancūzijos valdžia. Aplink Saigoną iškart prasidėjo partizaninis karas, tačiau prancūzai pamažu susigrąžino Indokinijos pietų ir šiaurės kontrolę. Ho Ši Minas sutiko derėtis dėl būsimo Vietnamo statuso, tačiau Prancūzijoje vykusiose derybose sprendimo rasti nepavyko. Po daugiau nei metus trukusio užslėpto konflikto 1946 m. gruodį prasidėjo atviras karas tarp prancūzų ir Vietmino pajėgų, nes Ho Ši Minas ir jo vyriausybė pasitraukė į pogrindį. 1949 m. jie sugrąžino į valdžią buvusį imperatorių Bao Dai kaip naujai įkurtos Vietnamo valstybės valdovą.

Pirmaisiais karo metais vyko žemo lygio kaimo sukilimas prieš prancūzus. 1949 m. konfliktas virto konvenciniu karu tarp dviejų armijų, aprūpintų modernia ginkluote, kurią tiekė Jungtinės Amerikos Valstijos, Kinija ir Sovietų Sąjunga. Prancūzijos pajėgas sudarė kolonijinės imperijos kariai – Maroko, Alžyro ir Tuniso arabai/berberai, Laoso, Kambodžos ir Vietnamo etninės mažumos, juodaodžiai afrikiečiai, prancūzų profesionalūs kariai, Europos savanoriai ir svetimšalių legiono daliniai. Vyriausybė uždraudė naudoti žemyninės Prancūzijos rekrutus, kad karas netaptų dar labiau nepopuliarus namuose.

Strategija priversti Vietminą pulti gerai apsaugotas bazes atokiose šalies dalyse, esančias jų logistikos kelių pabaigoje, pasitvirtino Nasano mūšyje, nors bazė buvo palyginti silpna, nes trūko betono ir plieno. Prancūzų pastangas apsunkino ribotas šarvuotų tankų naudingumas miškingoje aplinkoje, stiprių oro pajėgų trūkumas oro dengimui ir kiliminiam bombardavimui bei užsienio rekrutų iš kitų Prancūzijos kolonijų (daugiausia iš Alžyro, Maroko ir net Vietnamo) naudojimas. Tačiau Vo Ngujen Žiapas, siekdamas apsunkinti sausumos ir oro pagalbą, taikė efektyvią ir naujovišką tiesioginės ugnies artilerijos taktiką, konvojų pasalas ir sutelktus priešlėktuvinius pabūklus, taip pat strategiją, pagrįstą didelės reguliariosios kariuomenės verbavimu, kurį palengvino plati liaudies parama, Kinijoje sukurta partizaninio karo doktrina ir instrukcijomis bei Sovietų Sąjungos teikiamomis karinėmis medžiagomis. Šis strategijos derinys buvo pražūtingas bazių gynybai ir baigėsi lemiamu prancūzų pralaimėjimu Dienbjenfu mūšyje.

Skaičiuojama, kad per karą žuvo nuo 400 000 iki 842 707 karių ir nuo 125 000 iki 400 000 civilių. Konflikto metu abi pusės įvykdė karo nusikaltimų, įskaitant civilių žudymus, išprievartavimus ir kankinimus. 1954 m. liepos 21 d. tarptautinėje Ženevos konferencijoje naujoji socialistinė Prancūzijos vyriausybė ir Vietminas sudarė susitarimą, pagal kurį Vietminas faktiškai perėmė Šiaurės Vietnamo kontrolę virš 17-osios lygiagretės. Pietuose toliau valdė Bao Dai. Susitarimą pasmerkė Vietnamo valstybė ir Jungtinės Valstijos. Po metų Bao Dai nuvertė jo ministras pirmininkas Ngô Đình Diệm ir įkūrė Vietnamo Respubliką (Pietų Vietnamą). Netrukus prieš jo vyriausybę kilo Šiaurės Vietnamo remiamas sukilimas. Konfliktas palaipsniui peraugo į Vietnamo karą (1955–1975 m.), kuris baigėsi Pietų Vietnamo žlugimu ir Vietnamo susivienijimu.

## Išnašos

## Šaltiniai

* Clodfelter, M. (2008). *Warfare and armed conflicts: a statistical encyclopedia of casualty and other figures, 1494-2007*. Jefferson, North Carolina: McFarland. ISBN 978-0786433193.