Rikunarita-ORG/Wikinium huggingface dataset:
# Battle.net

**Battle.net** – JAV kompanijos „Blizzard“ sukurtas internetinis žaidimų tinklas, pradžioje skirtas išimtinai „Diablo“ žaidimui, bet vėliau pritaikytas ir „Warcraft II“. Dabar jame galima žaisti šios kompanijos sukurtus žaidimus: „Diablo“ 1 ir 2, „Warcraft“ 2 ir 3, „Starcraft“ ir visus šių žaidimų papildymus, kaip kad „Starcraft: Brood War“.

## Veikimo principas

Žaidėjas iš žaidimo meniu patenka į prisijungimo skiltį, kur susikuria vardą ar su senu vardu prisijungia prie sistemos. Prisijungus patenkama į pokalbių kanalą, kuris labai primena IRC. Paprastai patenkama į savo valstybės kanalą, bet žaidėjai gali kurti ir kitus kanalus. Pokalbių kanale randamas žaidimo partneris ir tuomet sukuriamas „žaidimo kanalas“. Į žaidimo kanalą, kuris toks pats pokalbių kanalas, tik skirtas jau pasiruošusiems žaisti, turi sueiti žaidėjai, o susirinkus pakankamam jų skaičiui, įjungiamas startas ir pradedama žaisti. Tokia sistema nors iš pirmo žvilgsnio sudėtinga ir beprasmė, bet labai skatina bendravimą tarp žaidėjų, suteikia galimybę lengvai rinktis su kuo žaisti, susirasti draugus ir labai sumažina pagrindinio serverio apkrovimus, kadangi pradėjus žaisti pagrindinis žaidimo serveris tampa nebereikalingas. Žaidimo serveriu tampa vieno iš žaidėjų kompiuteris. Trūkumas tas, kad tokia sistema linkusi į techninius „užlūžimus“ ir ~5 % atvejų nepavyksta sėkmingai atlikti žaidimo.

## StarCraft II

„Blizzard“ užsiminė, kad šis žaidimas naudos smarkiai atnaujintą ir modernizuotą Battle.net sistemą. Kaip esminis patobulinimas buvo įvardinta galimybė šnekėtis balsu.

## bnetd

GNU bnetd yra sukurta. Tai programinė įranga, leidžianti steigti privačius Battle.net serverius ir taip žaisti su piratinėmis žaidimo kopijomis, išvengiant CDKEY patikrinimo internetu. Nepaisant to, kad „Blizzard“ laimėjo teisminius procesus su reikalavimu uždrausti tokio tipo programas, bnetd puikiai veikia ir dabar.

## Nuorodos

Battle.net
# Londono sutartis (1915)

**Londono paktas** (it. *Patto di Londra*), arba teisingiau, **Londono sutartis**, buvo slaptas paktas tarp Antantės valstybių ir Italijos, pasirašytas Jungtinės Karalystės, Prancūzijos, Rusijos ir Italijos karalystės atstovų 1915 m. balandžio 26 d. Londone. Šios sutarties tikslas buvo sudaryti aljansą su Italija prieš jos buvusias sąjungininkes, įskaitant ir Vokietiją.

## Sutarties sąlygos

Pagal paktą, Italija turėjo palikti Trilypę sąjungą ir prisijungti prie Antantės; Italija taip pat turėjo paskelbti karą Vokietijai ir Austrijai-Vengrijai per mėnesį nuo sutarties pasirašymo datos (karas Austrijai-Vengrijai buvo paskelbtas per mėnesį, bet Vokietijai Italija karo nepaskelbė iki pat 1916 m.). Darant prielaidą, kad karas prieš Vokietiją ir jos sąjungininkes bus laimėtas, Antantės šalys pažadėjo Italijai šias teritorijas karo pabaigoje:

1. Tirolį (iki pat Alpių vandeninės takoskyros Brenerio perėjoje), į kurį įeina šių dienų Pietų Tirolio ir Trento provincijos Italijoje.
2. Visą Austrijos Litoralio teritoriją, įskaitant Triesto uostamiestį ir Lasino salyną, bet neįskaitant Rijekos uostamiesčio.
3. Šiaurinę Dalmatiją, įskaitant Zadarą, Šibeniką ir daugelį Dalmatijos regiono salų, išskyrus Krką bei Rabą.
4. Dodekaneso salas (Italijos valdytas nuo 1912 m.).
5. Vliorės uostamiestį Albanijoje.
6. Albaniją kaip protektoratą (*„Italijai turi būti patikėta atstovauti Albaniją reikaluose su užsienio jėgomis“*).
7. Tam tikras Vokietijos kolonijų dalis Azijoje ir Afrikoje.
8. Vykstant Turkijos dalyboms, Italija turėtų gauti pagrįstą dalį Viduržemio regiono teritorijos, kuri būtų greta Antalijos provincijos.

Serbijos karalystei, kuri nei pasirašė sutarties, nei dalyvavo jos pasirašyme, buvo priskirta:

1. Dalmatijos pakrantė tarp Krkos ir Stono, įskaitant Sabiončelo pusiasalį, Spalato uostamiestį bei Bračo salą.

Juodkalnijos karalystei, kuri taip pat nei pasirašė sutarties, nei dalyvavo jos pasirašyme, buvo priskirta:

1. Dalmatijos pakrantė tarp Budvos ir Stono, įskaitant Ragusą bei Kotoro įlanką, bet neįskaitant Sabiončelo pusiasalio.
2. Pakrantė į pietus nuo Šenjino uostamiesčio Albanijoje.

Taip pat, nors ir ne taip akivaizdžiai, Serbijai buvo priskirta:

1. Bosnija ir Hercegovina
2. Sirmija
3. Bačka
4. Slavonija
5. Tam tikros nepatikslintos Albanijos teritorijos (turėjusios būti padalintos Serbijai, Juodkalnijai ir Graikijai).

Italija reikalavo, o Sąjungininkai sutiko, kad pakrantės tarp Zadaro ir Istrijos klausimas būtų nagrinėjamas po karo. Italija taip pat reikalavo, kad Serbijai nebūtų pranešta apie šiuos susitarimus. Vis dėlto Sąjungininkai nesilaikė šio prašymo ir 1915 m. rugpjūčio 4 d. išsiuntė notą Serbijai, informuodami, kokios teritorijos priklausys Serbijai ir Juodkalnijai po karo.

Paktas turėjo būti laikomas paslaptyje, bet po Spalio revoliucijos Rusijoje 1917 m. jis buvo paviešintas rusų žurnale *„Izvestia“*.

## Išnašos
# Aneksija

JAV vėliavos iškėlimas Honolulu mieste Havajų respublikos aneksijos metu 1898 m.
**Aneksija** (lot. *annexio* – 'prijungimas') – vienašališkas ir neteisėtas svetimos valstybės teritorijos ar jos dalies prijungimas prie savosios (pvz., Lietuvos prijungimas 1940 m. rugpjūčio 3 d. prie SSRS arba didelės Meksikos teritorijos prijungimas 1848 m. vasario 2 d. prie JAV).

Aneksija paprastai įvykdoma po karinės jėgos panaudojimo ar bent jau grasinimo ja.
# Nacistinė propaganda

Jozefas Gebelsas – Visuomenės švietimo ir propagandos ministras.
**Nacistinė propaganda** (vok. *Nationalsozialistische Propaganda*) – nacistinėje Vokietijoje skleista propaganda. Kaip totalitarinis režimas, nacistinė Vokietija savo ideologiją diegė Vokietijos visuomenei visais įmanomais būdais. Propagandos ministerija, vadovaujama Jozefo Gebelso, griežtai kontroliavo radiją, spaudą ir visą šalies kultūrinį gyvenimą. Tuo tarpu profesinės organizacijos, jaunimo judėjimai ir darbo jėgos kontrolė užtikrino, kad nebūtų daug vietų, kur žmonės galėtų pasislėpti nuo nacistinės ideologijos.

## Tematika

Nacistinė propaganda skleidė nacizmo ideologiją demonizuodama nacių partijos priešus, ypač žydus ir komunistus, taip pat kapitalistus ir intelektualus. Aukštintos nacių skelbtos vertybės, pvz., didvyriška mirtis, fiurerio principas (*Führerprinzip*), tautinė bendruomenė (*Volksgemeinschaft*), „kraujo ir žemės“ ideologija (*Blut und Boden*) ir pasididžiavimas „aukštesniąja rase“ (*Herrenrasse*). Propaganda taip pat naudota siekiant išlaikyti nacių lyderio Adolfo Hitlerio asmenybės kultą, skatinti eugenikos ir vokiškai kalbančių teritorijų aneksijos kampanijas. Prasidėjus Antrajam pasauliniam karui, nacistinė propaganda šmeižė Vokietijos priešus, ypač Didžiąją Britaniją, Sovietų Sąjungą ir JAV, o 1943 m. ragino gyventojus ruoštis totaliniam karui.

## Galerija

* Langemarko 27-osios SS savanorių divizijos propagandinis plakatas: „Visi flamandai SS Langemarke!“
* Vermachto kariai nuima Lenkijos vyriausybės ženklą Gdynėje po invazijos į Lenkiją 1939 m.
* *Nur für deutsche Fahrgäste* („Tik vokiečių keleiviams“) – užrašas, naudotas okupuotose teritorijose, iškabintas prie įėjimų į parkus, kavines, kino teatrus.
* Lėni Ryfenštal su Heinrichu Himleriu Niurnberge, 1934 m.
* Heinrichas Himleris, Adolfas Hitleris ir Viktoras Liucė atlieka nacistinį pasveikinimą Niurnbergo suvažiavime. 1934 m. rugsėjo mėn.
* Arno Brekeris dėl nordiško žmogaus skulptūros tapo mėgstamiausiu A. Hitlerio skulptoriumi.
* Adolfas Hitleris repetuoja savo gestus, 1927 m.
* „Turime tik vieną tikslą... Pergalė bet kokia kaina!“ (Laikraštis „Parole der Woche“, 1942 m.)

## Šaltiniai
# Blickrygas

II SS tankų divizijos *Das Reich* kariai Kursko mūšyje, fone tankas Tiger I**Žaibo karas**, arba **blickrygas** (vok. *Blitzkrieg*) – puolamoji karinė doktrina, pagal kurią po pirminio bombardavimo mobiliosiosios karinės pajėgos atakuoja dideliu greičiu ir netikėtai, neleisdamos priešui suformuoti aktyvios gynybos. Tikslas – suduoti kuo stipresnį smūgį, skverbiantis kuo giliau į priešo teritoriją, po kurio oponentas nebeatsigautų.

Žaibo karas – visiška pozicinio karo, kurio taktika buvo naudojama Pirmojo pasaulinio karo metu, priešingybė. Žaibo karo (blickrygo) taktiką pirmą kartą panaudojo nacistinės Vokietijos ginkluotosios pajėgos Antrajame pasauliniame kare. Vienas iš žaibo karo pavyzdžių – Prancūzijos puolimas 1940 m. Vermachtas, naudodamasis šia taktika, nugalėjo skaičiumi žymiai pranašesnes Prancūzijos pajėgas. Ir viena iš pagrindinių užduočių buvo aukštų pareigūnų pašalinimas (kontrolės praradimas) ir destrukcijos įvedimas priešų būryje.

## Šaltiniai
# Japonijos imperatoriškasis laivynas

| Japonijos imperatoriškasis laivynas jap. 大日本帝國海軍 *Dai-Nippon Teikoku Kaigun* |
| --- |
|  Japonijos imperatoriškojo laivyno vėliava |
| Veikimo laikas | 1868–1945 m. |
| Valstybė |  Japonijos imperija |
| Rūšis | Karinis jūrų laivynas |
| Mūšiai | * Pirmasis Kinijos–Japonijos karas
* Rusijos–Japonijos karas
* Pirmasis pasaulinis karas
* Antrasis Kinijos–Japonijos karas
* Antrasis pasaulinis karas
 |
| Vadovybė |
| Vyriausiasis vadas | Japonijos imperatorius |
| Simbolika |
| Roundelis |  |

**Japonijos imperatoriškasis laivynas** (jap. 大日本帝国海軍 = *Dai-Nippon Teikoku Kaigun*) – Japonijos imperijos karinis jūrų laivynas, veikęs 1868–1945 m. Potsdamo deklaracijos nutarimu panaikintas Japonijai kapituliavus Antrajame pasauliniame kare. Vietoje imperatoriškojo laivyno 1954 m. įkurtos Japonijos jūrų gynybos pajėgos.

1920 m. Japonijos imperatoriškasis laivynas buvo trečias pagal dydį karo laivynas pasaulyje, atsiliekantis nuo Karališkojo laivyno ir JAV karinio jūrų laivyno. Laivyno pajėgas rėmė jūrų aviacija, skirta orlaiviams ir oro antskrydžių operacijoms iš laivų. Japonijos laivynas buvo pagrindinis Sąjungininkų priešas Ramiojo vandenyno kare.

Japonijos imperatoriškasis laivynas įkurtas 1868 m. Meidži laikotarpiu. Laivynas pasiekė pergalių prieš galingesnius priešus, pvz., Kinijos–Japonijos kare (1894–1895), Rusijos–Japonijos kare (1904–1905), tačiau buvo beveik sunaikintas per Antrąjį pasaulinį karą.

1947 m. priimta Japonijos konstitucija uždraudė naudoti agresyvią jėgą kaip priemonę tarptautiniams ginčams spręsti. 1954 m. įkurtos Japonijos savigynos pajėgos, kurių dalimi tapo Karinės jūrų gynybos pajėgos.

## Šaltiniai
# Teherano konferencija

Teherano konferencija|
„Didysis trejetas“ (J. Stalinas, F. Ruzveltas ir V. Čerčilis) Teherano konferencijoje |
| Data | 1943 m. lapkričio 28–gruodžio 1 d. |
| Vieta | Teheranas, Iranas |
| Šalys |  Sovietų Sąjunga  Jungtinė Karalystė  Jungtinės Amerikos Valstijos |
| Dalyviai | * Josifas Stalinas (SSRS)
* Vinstonas Čerčilis (JK)
* Franklinas Ruzveltas (JAV)
 |
| Rezultatas | Susitarta ne vėliau kaip 1944 m. gegužės 1 d. atidaryti antrąjį frontą prieš nacistinę Vokietiją. |

**Teherano konferencija** (kodinis pavadinimas Eureka) – Antrojo pasaulinio karo sąjunginių valstybių – Sovietų Sąjungos, Didžiosios Britanijos ir Jungtinių Amerikos Valstijų – vadovų konferencija. Vyko 1943 m. lapkričio 28 – gruodžio 1 d. Irano sostinėje Teherane. Konferencijoje dalyvavo SSRS valstybės vadovas Josifas Stalinas, D. Britanijos ministras pirmininkas Vinstonas Čerčilis ir JAV prezidentas Franklinas Ruzveltas. Tai buvo pirmasis „Didžiojo trejeto“ (SSRS, JK ir JAV) vadovų susitikimas karo metais.

Konferencija vyko 1943 m. lapkričio 28 – gruodžio 1 dienomis Teherane. Joje priimtos deklaracijos dėl bendrų veiksmų prieš Vokietiją bei dėl pokarinio „Didžiojo trejeto“ bendradarbiavimo, susitarta ne vėliau 1944 m. gegužės 1 d. atidaryti „Antrąjį frontą“ Europoje, apsispręsta dėl pokarinių Lenkijos sienų bei susitarta dėl SSRS dalyvavimo kare prieš Japoniją.

Taip pat svarstytas klausimas dėl Irano nepriklausomybės ir *de facto* nustatyta SSRS teisė po Vokietijos sutriuškinimo prisijungti dalį Rytų Prūsijos.

## Taip pat skaityti

* Jaltos konferencija
* Potsdamo konferencija

## Nuorodos

* , ,
# Japonijos okupacija Honkonge

|  |
| --- |
| **jap. 日本占領時期の香港 kin. 香港日治時期 Japonijos okupacija Honkonge** |
| Aneksuota Japonijos imperijos |
|

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| ←  | **1941 – 1945** |  → |

 |
|  Vėliava |
| **HimnasJaponijos himnas* |
| Location of {{{paprastas\_pav}}} |
| **Sostinė** | *Nenurodyta* |
| **Religija** | *Nenurodyta* |
| **Valdymo forma** | konstitucinė monarchija |
|  |
| **Era** | Antrasis pasaulinis karas |
|  - Honkongo mūšis | 1941 m. gruodžio 8-25 d. |
|  - Honkongo kapituliacija | 1941 m. gruodžio 25 d. |
|  - Japonijos kapituliacija | 1945 m. rugpjūčio 15 d. |
|  - Teritorijos perleidimas Karališkajam laivynui | 1945 m. rugpjūčio 30 d. |
| **Plotas** |
|  - 1941 | 1 042 km² |
|  |
| **Gyventojai** |
|  - 1941 | 1 639 000  |
|      Gyventojų tankumas | 1 572,9 /km²  |
| **Valiuta** | Japonijos kariuomenės jena |

**Japonijos okupacija Honkonge** – Honkongo istorijos laikotarpis nuo 1941 iki 1945 m., kai Britanijos kolonija buvo okupuota Japonijos imperijos. Laikotarpis prasidėjo, kuomet 1941 m. gruodžio 25 d., po 18 dienų trukusio nuožmaus Honkongo mūšio, Honkongo gubernatoriaus sero Marko Jango vadovaujamos britų ir kanadiečių pajėgos pasidavė į kolonijos teritorines žemės įsiveržusioms Japonijos imperijos karinėms pajėgoms. Okupacinis laikotarpis truko trejus metus ir aštuonis mėnesius iki Japonijos kapituliacijos Antrojo pasaulinio karo pabaigoje.

## Šaltiniai
# Naujoji Britanija

Salos žemėlapis
**Naujoji Britanija** (angl. *New Britain*) – didžiausia Papua Naujajai Gvinėjai priklausančio Bismarko salyno sala. Yra tarp Bismarko jūros šiaurėje ir Saliamono jūros pietuose. Nuo Naujosios Gvinėjos (tiksliau – Umbojaus salos) atskirta Dampijė sąsiauriu. Salos ilgis vakarų-rytų kryptimi ~600 km, plotis 30-100 km. Naujosios Britanijos plotas 37 800 km² (38-a sala pagal dydį pasaulyje). Paviršius kalnuotas, yra veikiančių ugnikalnių (Ulavunas, Langila, Garbuna, Tavururas, Rabaulo kaldera). Aukščiausia vieta – Sinevito kalnas (2438 m) Bainingo masyve. Auga tropinės džiunglės.

Saloje gyvena 404,9 tūkst. gyventojų. Svarbiausi miestai – Kimbė, Kokopo, Rabaulas (iki 1994 m. ugnikalnio išsiveržimo buvo pagrindiniu miestu). Naujoji Britanija padalinta į 2 provincijas: Rytų Naująją Britaniją ir Vakarų Naująją Britaniją.

## Šaltiniai
# Pranašumas ore

**Pranašumas ore** – vienos iš kariaujančių pusių karo aviacijos dominavimas, kai dominuojančios pusės pajėgos gali vykdyti operacijas nustatytoje vietoje ir nustatytu laiku nepatirdamos veiksmingo priešo karo aviacijos pasipriešinimo. Didesnis dominavimo lygis vadinamas vyravimu ore.

Laikoma, kad nuo 1939 m. Vokietijos įsiveržimo į Lenkiją jokia valstybė nėra laimėjusi karo ar surengusi sėkmingo didelio puolimo prieš priešą, kuris turėjo pranašumą ore.

## Išnašos
# SMERŠ

**SMERŠ** (rus. СМЕРШ*, iš Смер**ть **ш**пионам**!**, liet. *Mirtis šnipams!*; pilnas pavadinimas – *Главное управление контрразведки СМЕРШ Народного комиссариата обороны СССР*) – karinė TSRS specialioji tarnyba.

Įkurta 1943 m. balandžio 19 d.; steigėjas – NKVD. Pirmininkas – Viktoras Abakumovas, pavaldus tiesiogiai pačiam Josifui Stalinui. Paskirtis – kontržvalgyba, siekiant neutralizuoti „išdavikus, dezertyrus, žvalgus ir kriminalinius elementus“.

SMERŠ skyriai buvo armijoje, laivyne ir pačioje NKVD.
# Šiltinė

**Šiltinė**, seniau vadinta **tifu** – infekcinių ligų grupė, apimanti epideminę šiltinę (platina utėlės), cucugamušio šiltinę (platina tam tikri arachnidai) ir endeminę šiltinę (platina blusos). Dažni simptomai yra karščiavimas, galvos skausmas ir bėrimas. Paprastai pasireiškia praėjus vienai ar dviem savaitėms po kontakto.

Ligas sukelia tam tikros bakterijos. Epideminę šiltinę sukelia kūno utėlių platinama *Rickettsia prowazekii*, cucugamuši šiltinę sukelia *Orientia tsutsugamushi ,* kuriuos platina tam tikri arachnidai, o endeminę šiltinę sukelia *Rickettsia typhi ,* kurią platina blusos.

Yra sukurtos vakcinos, tačiau jų nėra prekyboje. Prevencija vykdoma siekiant mažinti kontakto su ligą platinančių organizmų kontakto galimybę. Gydoma antibiotiku doksiciklinu. Epideminė šiltinė paprastai pasireiškia protrūkių metu, esant blogoms sanitarinėms sąlygoms ir esant daug žmonių. Dėl pagerėjusių sanitarinių sąlygų kyla retai. Cucumuši šiltinė pasireiškia Pietryčių Azijoje, Japonijoje ir Šiaurės Australijoje . Pelių šiltinė pasireiškia tropinėse ir subtropinėse pasaulio vietose.

Šiltinė, arba tifas, buvo aprašyta vėliausiai nuo 1528 m. Tifo pavadinimas kilęs iš graikiško žodžio *tûphos* (τῦφος), reiškiančio 'miglą' arba 'dūmas', iš ko kildinama ir kita reikšmė, 'kliedesys', taip nusakant užsikrėtusiųjų psichikos būklę. Šiltinė ir vidurių šiltinė yra skirtingos ligos, kurias sukelia įvairių tipų bakterijos.

Pasaulio sveikatos organizacijos duomenimis, 2010 m. mirtingumas nuo šiltinės buvo maždaug vienas 5 000 000 žmonių per metus.

Šiandien išlikusios vos kelios epideminės šiltinės zonos. Skaičiuojant nuo XX a. pab., atvejų užfiksuota Burundyje, Ruandoje, Etiopijoje, Alžyre ir kai kuriose Pietų ir Centrinės Amerikos srityse.

Tačiau dar XIX a. šiltinės protrūkiai nebuvo reti. Napoleonui traukiantis iš Maskvos 1812 m., nuo šiltinės mirė daugiau prancūzų karių, nei mūšiuose su carinės Rusijos kariais.

## Šaltiniai
# Diktatorius

Lyderiai, dažnai apibūdinami kaip diktatoriai (iš kairės į dešinę, iš viršaus į apačią): Sovietų Sąjungos komunistų partijos generalinis sekretorius Josifas Stalinas; Vokietijos fiureris Adolfas Hitleris; Kinijos komunistų partijos pirmininkas Mao Dzedongas; Italijos dučė Benitas Musolinis; Šiaurės Korėjos aukščiausias vadovas Kim Ir Senas.
**Diktatorius** (lot. *dicto* – 'įsakinėju') – valstybės vadovas, turintis absoliučią valdžią. Diktatoriais dažniausiai tapdavo kitą diktatorių nuvertus arba ką tik susikūrusių ar nepriklausomybę iškovojusių valstybių, kuriose silpna demokratija, vadovai.

## Istorija

Senovės Romoje diktatoriumi tapdavo pareigūnai, kuriems ypatingais atvejais (pavyzdžiui, kilus karui) senato nutarimu būdavo suteikiama neribota valstybės valdžia (bet ne ilgiau nei 6 mėnesiams). Kai kurie asmenys tokią valdžią išlaikydavo ilgesnį laiką, pvz., Lucijus Kornelijus Sula ar Gajus Julijus Cezaris.

Naujaisiais laikais vienais pirmųjų diktatorių galima laikyti Anglijos vadovą Oliverį Kromvelį, Prancūzijos didžiosios revoliucijos veikėją Maksimiljaną Robespjerą bei Prancūzijos imperatorių Napoleoną Bonapartą.

Po I pasaulinio karo (1914–1918) diktatoriais faktiškai tapo ir daugelio Europos valstybių lyderiai (A. Smetona Lietuvoje, J. Pilsudskis Lenkijoje, K. Ulmanis Latvijoje ir kiti).

Po II pasaulinio karo (1939–1945) daugumoje Vakarų Europos šalių įsigalėjo demokratija. Diktatorių čia beveik neliko (išimtys – Fransiskas Franko Ispanijoje ir António de Oliveira Salazar Portugalijoje). XXI a. diktatoriais įvardijami Rusijos prezidentas Vladimiras Putinas, Baltarusijos prezidentas Aleksandras Lukašenka, Sirijos prezidentas Bašaras al-Asadas, Šiaurės Korėjos vadovas Kim Čen Unas.

## Šaltiniai
# Markizas

**Markizas** (angl. *marquess, marquis*; pranc. *marquis*) – bajoro titulas kai kuriose Europos šalyse, žemesnis už hercogo, aukštesnis už grafo. Šį titulą naudoja ir tais atvejais, kai norima ne Europos šalių (pvz., Japonijos ir Kinijos) didikų titulus sulyginti su Europos titulais. Markizo titulas yra atsiradęs iš markgrafo titulo ir jam lygus.

*Markizė* (moteris, turinti markizo titulą) arba *markizienė* (markizo žmona) angliškai vadinama *marchioness* arba *marquise*.

## Markizai Didžiojoje Britanijoje

Didžiojoje Britanijoje tik jos monarchas gali suteikti paveldimus bajorų titulus. Šiuo metu D. Britanijoje yra 35 markizatai.

Pirmasis Anglijos markizas buvo *Robert de Vere*, 9-asis Oksfordo erlas (*9th Earl of Oxford*), kuriam markizo titulą 1385 m. gruodžio 1 d. suteikė karalius Ričardas II. Po nepilnų metų (1386 m. spalio 13 d.) markizo titulas buvo atšauktas, nes jis gavo Airijos hercogo titulą.

Antruoju Anglijos markizu tapo *John Beaufort*, 1-asis Somerseto erlas (*1st Earl of Somerset*). Jis 1397 m. tapo Dorseto markizu. 1399 m. šis jo titulas buvo atšauktas. Buvo prašyta jam titulą grąžinti, bet karalius pareiškė, kad „markizo titulas šioje karalystėje keistai atrodo“.

Trečias markizo titulas buvo suteiktas 1442 m.

Vienintelė moteris, kuri tapo markize (ne markiziene), buvo ledi Ana Bolein, kuriai buvo suteiktas *Pembroke* markizės titulas. Titulas buvo dovana prieš tuokiantis su karaliumi Henriku VIII.

D. Britanijoje hercogų įpėdiniai paprastai gauna markizo titulą. Yra tokia taisyklė, kad įpėdinis gali turėti vienu lygiu žemesnį titulą, negu didikas, kurio įpėdinis jis yra. Markizo įpėdinis paprastai būna grafas ar vikontas.

## Markizai Prancūzijoje

Prancūzijoje markizais galėjo vadintis aukštos kilmės didikai, valdę keletą grafysčių, net jeigu ir neturėjo formalaus markizo titulo.

## Heraldinės markizų karūnos

* Nyderlandai
* Danija, Prancūzija, Vokietija, Islandija, Lenkija, Italija
* D. Britanija

## Ekvivalentiniai markizai

Markizo titulą kartais naudoja didiko iš neeuropinės šalies tokio pat ar panašaus lygio titului atspindėti, net jei tos šalies titulai negali būti tiesiogiai lyginami.

* Senovės Kinijos titulas 侯 (*hóu*) buvo antrasis pagal vyresnybę titulas penkių titulų, sukurtų karaliaus *Wu* iš *Zou*, eilėje ir paprastai verčiamas kaip *markizas*.
* Meidži Japonijoje egzistavo penkios titulų pakopos, kurias europiečiai sąlyginai verčia kaip *baronas*, *vikontas*, *grafas*, *markizas*, *hercogas*.
* Korėjoje egzistavo 7 pagrindiniai didikų rangai, kurie irgi sugretinami su europiniais titulais. Pirmas buvo *Gun* (kunigaikštis ar princas), antras – *Kung* (hercogas), trečias – *Champan* (markizas), ketvirtas – *Poguk* (grafas), penktas – *Pandoh* (vikontas), šeštas – *Chamise* (baronas), septintas – *Chusa* (kartais gretinamas su baronetu).

## Žinomi markizai

* markizė de Pompadur (*Marquise de Pompadour*)
* markizas de Sadas (*Marquis de Sade)* (nors ar tikrai de Sadas buvo markizas, ginčijamasi).
* markizas Karabasas (*Marquis de Carabas*) – herojus iš „Batuoto katino“.

## Šaltiniai