Rikunarita-ORG/Wikinium huggingface dataset:
# Chazarai

*Nepainioti su hazarais.*

|  |
| --- |
| Didžiosios Stepės tauta: **Chazarai** |
|  |
| **Kilmė** | hunai? |
| **Protėvynė** | nežinoma |
| **Laikotarpis** | VII-IX a. |
| **Hegemonija** | Ponto stepė |
| **Religija** | judaizmas |
|  |

|  |
| --- |
| **Ponto stepės istorija** |
| Kimerai > Skitai > Sarmatai |
| Hunai, Vakarų tiurkai |
| Bolgarai, Sabirai, Alanai |
| Chazarų kaganatas (Chazarai) |
| Pečenegai |
| Kumanai (Kipčiakai) |
| Aukso orda: |
| Didžioji orda, Nogajų orda, Krymo, Astrachanės chanatai |
| Kazokai: |
| Zaparožės, Dunojaus sečės, Dono, Tereko, Astrachanės, Kubanės, Orenburgo kariuomenės |
| *Rusijos imperija* (Novorosija) |
| *TSRS* (Kalmukų ATSR) |
| *Ukraina*, *Rusijos Federacija* |
| Edisanas, Zaporožė, Paazovjė, Donščina, Slobožanščina, Kubanė, Žemutinis Pavolgys |

**Chazarai** (vardas siejamas su tiurkų kalbų žodžiu, reiškiančiu „keliauti“) – tiurkų klajoklių tauta, nuo IV a. antrosios pusės gyvenusi Vidurinėje Azijoje, stepėse tarp Volgos žemupio ir Kaukazo (manoma, atkeliavo iš Azijos paskui hunus, kalbėjo tiurkams bulgarams gimininga chazarų kalba).

Nuo maždaug 560 m. juos valdė Tiurkų kaganatas. VII a. šiuolaikinės Europos pietryčiuose prie Kaspijos jūros ir Kaukazo jie įkūrė Chazarų kaganatą. Klestėjimo metais ši karalystė apėmė vakarų Kazachstaną, Krymą, rytinę dabartinės Ukrainos dalį ir pietų Rusiją. Sostinė buvo Itilis prie Volgos upės. Nuo VIII a. dauguma chazarų priėmė judaizmą, dalis tapo sėslūs. Kaganatui iširus XI–XII a. susiliejo su kitomis tiurkų tautomis (iš jų kilo karaimai, kumykai), jų palikuonys plačiai paplitę po pasaulį.

## Šaltiniai
# Kulikovo mūšis

| Kulikovo mūšis |
| --- |
|  Dmitrijus Donietis mūšio sūkuryje, Adolphe Ivon paveikslas (1850). |
|

|  |  |
| --- | --- |
| Data | 1380 m. rugsėjo 8 d. |
| Vieta | Kulikovo laukas, Tulos sritis |
| Rezultatas | Maskvos kunigaikštystės pergalė |

 |
| Konflikto šalys |
| Maskvos Didžioji Kunigaikštystė Vladimiro-Suzdalės kunigaikštystė | Aukso orda |
| Vadovai ir kariniai vadai |
| Dmitrijus Donietis Vladimiras Drąsusis Andrius Algirdaitis Dmitrijus Algirdaitis | Mamajus  |

**Kulikovo mūšis** (rus. *Куликовская битва*) įvyko 1380 m. rugsėjo 8 d. Mūšio metu Maskvos didžiojo kunigaikščio Dmitrijaus Doniečio vadovaujamos rusų pajėgos sutriuškino Aukso ordos karvedžio Mamajaus vadovaujamus mongolus ir samdinius.

## Priešistorė

Tai buvo antrasis mongolų pralaimėjimas po mūšio prie Vošos (Okos) 1378 m. rugpjūčio 11 d. Abiejuose mūšiuose Dmitrijui pavyko primesti totoriams nepalankias mūšio lauko sąlygas. Totorių raiteliams reikėjo daug vietos, kad galėtų atakuoti iš flangų, o rusai kovojo gerai apsaugotose gynybinėse pozicijose. Vošos mūšyje rusų pozicijas saugojo upė ir kalva, kuri trukdė mongolų kariuomenei. Rusų kontrpuolimas nustūmė totorius į upę.

## Mūšio eiga

Kulikovo mūšyje situacija susiklostė panašiai. Mamajus apie tai, kad rusų kariuomenė yra netoliese sužinojo pavėluotai, dėl to priešininkai vėl jam primetė nepalankias mūšiui sąlygas. Rusų flangus iš dešinės saugojo pelkės, o iš kairės miškai ir upelis (Smolka). Dėl to Mamajaus kariai buvo priversti su savo kavalerija pulti tiesiai rusų pozicijas ir patyrė daug nuostolių. Donskojus buvo teisingai paskirstęs rezervus – jie buvo kairiajame flange, kurį Krymo emyro totoriams pavyko pralaužti. Vis dėlto pergalę nulėmė būtent veržlus Tochtamyšo vadovaujamų totorių puolimas prieš Krymo emyro kariuomenę. Mamajaus kariuomenė patyrė triuškinamą pralaimėjimą. Pažymėtina, kad priešininkų kariuomenės buvo ginkluotos bei atrodė beveik vienodai, nes Maskvos kunigaikščiai įvairiu laiku laikė save arba Aukso ordos vasalais, arba vienais iš jos valdovų ir pilnai kopijavo tiek totorių kovos taktiką, tiek kariuomenės ginkluotę. Pilnai tikėtina, kad vieninteliai pėstininkai kovos lauke buvo emyro Mamajaus pasamdyti genujiečiai.

## Mūšio šaltiniai

 Paminklas Kulikovo lauke
Mūšis paminėtas rusų tautosakoje („Legenda apie bajorą Zacharijų Tiutčevą“, sakmės apie Ilją iš Muromo). Didžiausias istorinis šaltinis apie Kulikovo mūšį yra XV-XVI a. „Sakmė apie Mamajaus mūšį“ («Сказание о Мамаевом побоище»). XV a. pabaigoje buvo paruoštas sąrašas (помянник) su žuvusiųjų mūšyje Maskvos bajorų ir Belozero kunigaikščių vardais.

## Pasekmės

Po mūšio išaugo Maskvos statusas tarp Rusios kunigaikštysčių. Ji galėjo tikėtis Aukso ordos karinių būrių paramos kovose su kitomis Rusijos kunigaikštystėmis bei LDK.

## Šaltiniai ir nuorodos
# Aleksandras Kerenskis

| Aleksandras Kerenskis (Алекса́ндр Фёдорович Ке́ренский) |
| --- |
|  |
| Gimė | 1881 m. gegužės 2 d. Simbirskas, Rusijos imperija |
| Mirė | 1970 m. liepos 11 d. (89 metai) Niujorkas, JAV |
| Pilietybė | rusas |
| Tėvai | Fiodoras Kerenskis ir Nadežda Adler |
| Sutuoktinis (-ė) | Olga Baranovskaja |
| Vaikai | Olegas ir Glebas |
| Religija | stačiatikis |
| Rusijos ministras pirmininkas |
| Valdė | 1917 m. liepos 21 d. - 1917 m. lapkričio 7 d. (3 mėn.) |
| Pirmtakas | Georgijus Lvovas |
| Įpėdinis | Vladimiras Leninas |
|  |
| Pareigos | politikas, revoliucionierius, teisininkas |
| Partija | Socialistai revoliucionieriai |
|  |
| Išsilavinimas | Sankt Peterburgo universitetas, 1904 |
|  |
|  **Vikiteka** | Aleksandras Kerenskis |
| Parašas |
|  |

**Aleksandras Kerenskis** (rus. *Алекса́ндр Фёдорович Ке́ренский*, 1881 m. gegužės 2 d. Simbirske – 1970 m. liepos 11 d. Niujorke) – Rusijos valstybės veikėjas, Rusijos Laikinosios vyriausybės ministras pirmininkas.

## Biografija

Gimė gausioje rusų kalbos pedagogo šeimoje. Žymiausiu tėvo, Fiodoro Kerenskio, mokiniu buvo Vladimiras Leninas. 1889 m. Kerenskių šeima persikraustė į Taškentą, kuriame aukso medaliu baigė gimnaziją ir 1899 m. įstojo į Sankt Peterburgo universitetą, kurį 1904 m. baigė. Dirbo advokatu. Tuo pat metu įsijungė į kairiosios politinės partijos – socialistų revoliucionierių veiklą. 1905 m. pabaigoje sulaikytas, kalintas iki 1906 m. balandžio, tačiau nesurinkus įkalčių buvo išsiųstas į Taškentą. 1906 m. spalį grįžo į Sankt Peterburgą. Kaip gynėjas dalyvavo daugelyje politinių teismų procesų. 1912 m. išrinktas į ketvirtąją Rusijos Valstybės Dūmą. Joje buvo laikomas vienu geriausių kairiųjų pažiūrų oratoriumi. 1917 m. Rusijoje įvykus Vasario Revoliucijai, nuo kovo mėnesio tapo Laikinosios vyriausybės teisingumo, o nuo gegužės mėnesio – karo ir karo laivyno ministru. Nuo 1917 m. liepos 21 d. – Laikinosios vyriausybės ministras pirmininkas. 1917 m. rugpjūtį numalšino Rusijos generalinio štabo vado L. Kornilovo maištą. 1917 m. rugsėjo 12 d. tapo ir Rusijos kariuomenės vadu, o rugsėjo 14 d. paskelbė Rusiją respublika. Nesipriešino, kai lapkričio 7 d. bolševikai įvykdė Spalio perversmą, po kurio, nesėkmingai su generolo P. Krasnovo vadovaujamomis pajėgomis, bandė užimti bolševikų valdomą Petrogradą. 1918 m. sausio pradžioje nesėkmingai bandė pasisakyti Rusijos Steigiamajame susirinkime. Netrukus išvyko į Suomiją, tų pačių metų liepą apsigyveno Paryžiuje. Dirbo rusų emigrantų laikraščio redaktoriumi, dalyvavo politinėje veikloje. 1940 m. Vokietijai užėmus Prancūziją, emigravo į JAV. Dėstė Stanfordo universitete. Parašė atsiminimus, parengė daug dokumentų publikacijų. Palaidotas Londono kapinėse.

## Šaltiniai