Rikunarita-ORG/Wikinium huggingface dataset:
# Antologija

**Antologija** (gr., iš *άνθος (anthos)* 'gėlė', *λέγειν (legein)* 'skaityti, rinkti, kalbėti') – skirtingų autorių (paprastai to paties regiono, laikotarpio) tekstų arba tam tikros temos literatūros, muzikos arba vaizdinių kūrinių rinkinys. Specifinė antologijos forma yra skaitinių knyga.

## Teminės antologijos

Paprastai antologijos skiriamos tam tikrai temai. Kūriniai gali būti grupuojami pagal įvairius kriterijus:

* Panašaus žanro ar tipo meno kūriniai: posakiai, kriminaliniai romanai, novelės, kelionių aprašymai, meilės dainos, fantastinė grafika, lietuvių liaudies pasakos,
* tam tikro laikotarpio autoriai: XX a. prozininkai, Senovės Romos istorikai ir pan.,
* tam tikro regiono menininkų darbai: persų lyrika, prancūzų impresionizmas, skandinavų legendos, bulgarų liaudies dainos.

## Antologijų istorija

Pirmieji epigramų rinkiniai atsirado helenistinėje epochoje. Vėlyvaisiais viduramžiais Europoje atsirado lotyniškos lyrikos rinkiniai, pvz., *„Carmina Burana“*. Erazmo Roterdamiečio išleistas sentencijų rinkinys *A„dagiorum Collectanea“* (1500 m.) turėjo didaktinę funkciją. Terminas itin paplito XVIII a., taikytas apibūdinant ir pasakojimų, epigramų rinkinius bei kt.

## Lietuvoje

Pirmoji lietuviška antologija – L. Jucevičiaus parengtas vertimų rinkinys *„Ištraukos iš naujųjų lenkų poetų“* (1837 m.). Pirmoji lietuvių rašytojų kūrybos antologija – gamtinės poezijos rinkinys *„Lietuva pavasarį, vasarą, rudenį ir žiemą“* (1911 m., 2-asis leidimas 1920 m., sudarė Liudas Gira).

## Šaltiniai
# Vertėjas

**Vertėjas** – profesija, kuria užsiimantis asmuo perteikia žodinės kalbos arba teksto turinį iš vienos į kitą kalbą. Vertėjams reikalinga kelių ar daugiau kalbų gramatikos, leksikos, sintaksės, frazeologijos, terminijos, tų kalbų atitikmenų išmanymas. Iš teksto vertėjų dar reikalaujama sugebėjimo redaguoti stilistiškai ir tvarkyti vertimą gramatiškai (t. y. darbui atlikti būtini redagavimo ir korektūros įgūdžiai). Be to, reikalingas gebėjimas pažinti grafines ir tipografines gimtosios kalbos ir kitų darbo kalbų konvencijas. Darbo pobūdis skiriasi pagal kalbos funkcinį stilių (grožinės, dalykinės literatūros).

Lietuvoje, kaip ir visoje Europoje, atsiranda vis daugiau vertimo studijų programų, pagal kurias rengiami tiek plataus profilio, tiek labiau specializuotų krypčių vertėjai. Be to, vertimas jau yra įtrauktas į beveik visų filologijos krypčių studijų programas. Vertėjas gali būti laisvai samdomas arba kokios nors organizacijos, paprastai vertimų biurų, privačios įmonės darbuotojas ar valstybės tarnautojas (dirbantis kultūros ar kitoje srityje).

Lietuvos literatūros vertėjų sąjunga kasmet rengia per praėjusius metus pirmą kartą išleistų geriausių verstinių knygų sąrašus. Pastarieji rengiami kviestų ekspertų komisijos. Metų verstinės knygos konkursą ir Lietuvos literatūros vertėjų sąjungos veiklą finansuoja Lietuvos kultūros taryba.

## Išnašos
# Vienuolynas

Pažaislio vienuolynas ir jo ansamblis Kaune
**Vienuolynas** (pagal gr. μοναστήριον = *monastērion* – „vienuolynas“, iš gr. μόνος = *monos* – „vienas“) – sakralinių, gyvenamųjų ir ūkinių statinių, kuriuose gyvena, dirba, meldžiasi vienuoliai, visuma. Vienuolynu taip pat vadinama vienuolių bendruomenė, vienuolijos mažiausias organizacinis struktūrinis vienetas, juos turi daugelis religijų – budizmas, džainizmas, islamas, katalikybė, stačiatikybė. Yra ekumeninių vienuolynų (pvz., Tezė Prancūzijoje). Tai pagrindinė įvairių vienuolių ordinų religinio ir ūkinio gyvenimo organizacinė forma.

## Istorija

Rytų Azijoje vienuolynai ėmė kurtis I tūkstantmečio pr. m. e. 2-ojoje pusėje. VI–X a. Europoje susiklostė katalikų vienuolynų statybos tradicija, pagal kurią architektūrinį kompleksą dažniausiai sudarė bažnyčia, kluatras su kapitulos sale, refektorijus, dormitorijus, celės, špitolė, skriptoriumas, vienuolyno mokykla, ūkiniai pastatai. Įtvirtinti vienuolynai (pvz., konventinė pilis) daugiausia statyti Viduramžiais. Pastatų architektūra priklausė nuo vienuolijos regulos ir statybos laikotarpio stiliaus.

* Vatas, Bankokas
* Lamos Sikime
* Samjė – seniausias vienuolynas Tibete

## Krikščionybėje

Katalikų vienuolynui vadovauja vienuolyno vyresnysis (moterų – vyresnioji), vienoje valstybėje veikiantys tam tikros vienuolijos vienuolynai sudaro autonominę provinciją, kurią valdo provincijolas, pavaldus tos vienuolijos generolui, šis – popiežiui. Stačiatikių ir Rytų apeigų katalikų vienuolynai yra autonomiški, valdomi archimandrito, kuris yra pavaldus tik vyskupui. Didieji stačiatikių vyrų vienuolynai – lauros pavaldūs tik patriarchui.

Katalikų vienuolyno sudėtinės dalys – klauzūra, dormitorijus (miegojimui skirtos patalpos), celės, refektorijus, koplyčia, kai kur – skriptoriumas, vienuolyno biblioteka.

## Lietuvoje

Lietuvoje dauguma vienuolynų priklausė ir priklauso katalikams. Daugiausia jie statyti baroko epochoje. Carmečiu po 1830–1831 m. ir 1863–1864 m. sukilimų daug vienuolynų uždaryta, kai kur įkurti kalėjimai, kareivinės, sandėliai. Sovietmečiu visi katalikų vienuolynai uždaryti, juose įkurti muziejai, ligoninės, aukštosios mokyklos. Atgavus Nepriklausomybę, vienuolynai pradėti grąžinti katalikams.

Žymesni vienuolynų kompleksai Lietuvoje: Vilniaus šv. Kotrynos bažnyčia ir benediktinių vienuolynas, Pažaislio bažnyčios ir Pažaislio vienuolyno ansamblis, Vilniaus Šv. Dvasios cerkvė ir vienuolynas, Vilniaus šv. Teresės bažnyčia ir vienuolynas, Tytuvėnų bažnyčia ir bernardinų vienuolynas.

## Šaltiniai

## Nuorodos

* Vienuolynai Lietuvoje Archyvuota kopija 2006-09-09 iš Wayback Machine projekto.
* Vienuolynai Lietuvos arkivyskupijose:
	+ Kauno
	+ Vilniaus
# Literatūra

*Kitos reikšmės – Literatūra (reikšmės).*
**Literatūra** – tautos, epochos arba visos žmonijos rašytinių ir spausdintinių kūrinių visuma, raštija.

Terminas **literatūra** gali būti taikomas tiek pavieniams rašytiniams kūriniams, tiek ir apimant visus rašytinius viso pasaulio, tam tikros kultūros ar tam tikros epochos kūrinius. Terminas kilęs iš lotyniško žodžio *littera*, reiškiančio raidę. Kartais šis terminas gali būti naudojamas apibrėžiant grožinių kūrinių visumą arba atskirą kūrinių kuriuo nors klausimu aibę, pvz.: antikos literatūra, mokslinė literatūra, teisinė literatūra, religinė literatūra ir t. t.

Literatūra laikoma viena iš meno rūšių, tačiau literatūros kaip meno ribas apibrėžti taip pat yra sunku, nes ne visada aišku kam priskirti, pvz., filosofinius kūrinius, pjeses arba filmų scenarijus.

Literatūros, kaip ir kitų menų kūriniai skirstomi į tam tikras grupes – literatūros rūšis. Jau nuo antikos laikų samprotaujama apie tris pagrindines literatūros rūšis. Tai epika, lyrika ir drama. Šios rūšys viena nuo kitos skiriasi kalbinės raiškos, žmogaus vaizdavimo pobūdžiu. Epikoje vyrauja pasakojimas, jos žanrai: epas, esė, romanas, apysaka, apsakymas… tuo tarpu dramoje svarbiausią vaidmenį užima veiksmas. Jos žanrai – tragedija, komedija, tragikomedija, drama (siaurąją prasme)… Lyrika – jausmų ir minčių raiškos menas, jos žanrai – eilėraštis, sonetas, trioletas…

## Literatūros rūšys

Literatūra gali būti grupuojama pagal įvairius kriterijus:

* formą ir stilių;
* istorinį periodą (pvz., (romantizmas, scholastika, impresionizmas, modernizmas);
* kultūrą ir autorių tautybę;
* pagal skaitytojus ir tikslus;
* kalbiniu principu.

## Šaltiniai

* Lietuvių Literatūros enciklopedija

Vikicitatos

Vikižodynas
# Kamienas (kalbotyra)

*Kitos reikšmės – Kamienas (reikšmės).*
**Kamienas** – morfologijos terminas, kuriuo vadinama žodžio dalis be *kaitybos* afikso (lietuvių kalboje – be galūnės), rodanti jo leksinę reikšmę. Be šaknies, į kamieną gali įeiti priešdėliai, priesagos, intarpai ir kitokie darybos afiksai, pavyzdžiui: žodyje *apsilankymas* kamienas bus *apsilankym*-, kur turimas priešdėlis *ap-*, sangrąžos dalelytė *-si-*, šaknis *lank-*, priesaga *-ym-*.

Agliutinacinėse kalbose kamienu laikytina ne žodžio dalis be galūnės, o be kitokio kaitybos (linksniavimo, asmenavimo ir kt.) afikso: sakykime, Uralo ir Altajaus kalbose kaityba reiškiama priesagomis, bantų kalbose įvairios gramatinės klasės − priešdėliais.

Inkorporacinėse kalbose kaitybos afiksai gali būti įsiterpę iš daugybės šaknų sudarytame žodyje-sakinyje.

Analitinėse (pvz., anglų) ir izoliacinėse (pvz., kinų) kalbose kamieno sąvoka ne tokia aktuali, nes jose žodžiai kaitomi minimaliai arba iš viso nekaitomi (nėra arba beveik nėra kaitybos afiksų).

Fleksinėje lietuvių kalboje, jei be galūnės žodis neturi kitų afiksų, jo šaknis ir kamienas sutampa: žodyje *saulė* ir šaknis, ir kamienas bus *saul*-. Nelinksniuojamieji ir neasmenuojamieji žodžiai sudaryti vien iš kamieno (pvz., *aplinkui*, *be*, *ir*, *kalbant*, *visur*, *žemyn*).

Istoriškai žodžio kamieno ribos gali keistis: dabar lietuvių kalbos daiktavardžius *akis*, *medus* suvokiame kaip turinčius kamieną ir šaknį *ak*-, *med*-, tačiau indoeuropiečių prokalbėje galūnės balsiai (*ak**i**s*, *med**u**s*) ir dvibalsiai (*ak**ie**s*, *med**au**s*) įėjo į kamieną, kalbotyroje jie vadinami kamiengaliu. Pagal kamiengalį indoeuropeistikoje išskiriami *o, ā, i, u, ī, ū*, dvibalsiniai, priebalsiniai kamienai (žr. straipsnį „Indoeuropiečių prokalbė“). Baltų kalbose vartojamas *ē* kamienas (*kat**ė).

## Išnašos

## Literatūra

* Zigmas Zinkevičius. *Lietuvių kalbos istorinė gramatika. T. I.* Vilnius, 1980.
# Kaityba (kalbotyra)

Žodžio formų sudarymas iš ispanų (arba portugalų) leksemos, reiškiančios 'katė'. Mėlynu kaspinėliu pažymėtas katinas (vyriškoji g.), rožiniu – katė (moteriškoji g.)
**Kaityba** – skirtingų žodžio formų sudarymas iš tos pačios leksemos, šios žodžio formos turi skirtingą gramatinę reikšmę. Morfemos, dėl kurių kitimo susidaro kita žodžio forma, vadinamos *fleksija* (lot. *flexio* 'lenkimas, lankstymas'). Fleksinėse Europos kalbose (taip pat ir lietuvių kalboje) fleksiją įprasta vadinti žodžiu „galūnė“: šiose kalbose fleksija yra žodžio gale. Agliutinacinėse kalbose žodžio gale leksemos reikšmę keičiančios morfemos vadinamos kaitybos priesagomis. Kai kuriose kalbose, pavyzdžiui, bantų, kaityba vykdoma priešdėliais, taip pat esama kalbų, kuriose žodžiai gali būti kaitomi cirkumfiksais ir kitokiais afiksais.

Kaitybos pavyzdžiais galėtų būti linksniavimas (*vanduo – vandens – vandeniui*), asmenavimas (*einu – eini – eina*), kaitymas giminėmis (*gražus – graži – gražu*), laikais (*einu – ėjau – eidavau – eisiu*), laipsniais (*gražu – gražėliau – gražiau – gražiausia*) ir kitomis gramatinėmis kategorijomis. Daugybė vienos leksemos formų sudaro žodžių kaitybos paradigmą.

Kaityba priešinama su *žodžių daryba.*

## Literatūra

* Словоизменение Archyvuota kopija 2021-05-14 iš Wayback Machine projekto. // Большая российская энциклопедия. Том 30. – М., 2015. – С. 445.
* Флексия Archyvuota kopija 2020-05-07 iš Wayback Machine projekto. // Большая российская энциклопедия. Том 33. – М., 2017. – С. 426.
# Dalelytė

|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šį straipsnį apie gramatiką reikia pakoreguoti.** Jei galite, pakoreguokite jį, nes jis aprašo tik lietuvių kalbą. |

**Dalelytė** – nekaitoma kalbos dalis, kuri teikia sakiniui arba jo dalims papildomų prasminių atspalvių. Bendrinėje lietuvių kalboje dažniausiai vartojamos šios dalelytės: *antai, ar, argi, bene, bent, beveik, dar, gal, gi, jau, juk, kažin, kuone, kone, ne, nebe, nei, nė, nebent, net, pat, štai, tarsi, tartum, tegu, tik, tiktai, vėl, vien, vis, vos*. Dalelytėmis taip pat gali būti žodžiai: *bet, ir, ypač, lyg, kad, per* ir kt.

1. **Klausiamosios** ir **abejojamosiosDalelytės:ar, argi, bene, gal, kažin, negi, nejau, nejaugi*

1. **Tvirtinamosios** dalelytės vartojamos tvirtinimui reikšti, jos gali atstoti ir visą sakinį.

**Dalelytės:taip, taigi, aha*

1. **NeigiamosiosDalelytės:ne, nebe, nė, nei*

1. **Geidžiamosios** ir **skatinamosiosDalelytės:te, tegu(l), kad, še, šekit, tekit, na, nagi, lai*

1. **Jausminės** (**emocinės**)

**Dalelytės:juk, be, ogi, vai*

1. **Pabrėžiamosios** (**stiprinamosios**)

**Dalelytės:gi, jau, kad, juk, dar, net, juo, pat, tik, vis, vis tiek, vis dėlto, štai, tai.*
# Onomatopėja

**Onomatopėja** (gr. ὀνοματοποιΐα 'žodžių kūrimas') – tropas, kuriuo mėgdžiojami įvairūs tikrovės garsai. Onomatopėja eina kartu su aliteracija ir asonansu, kai imituojami tikrovės garsai reiškiami pasikartojančiais kalbos garsais. Pvz., vėjo keliamą švilpesį imituojanti onomatopėja (švilpiantys garsai pajuodintuose žodžiuose): *Ir gal ne tie paskiri žodžiai čia svarbiausia, o tas vėjas. **Košiantis** praeivį kiaurai, tačiau be pykčio, be nekantrumo ir be susižavėjimo: **tuštybių**–**tuštybė**–ir–viskas–**tuštybė (D. Kajokas). Onomatopėja yra daikto ar reiškinio vardo fikcija ir kartu tam tikro garso atitikmuo, turintis realų ryšį su tikruoju vardu.

Dažniausiai onomatopėja reiškiama vaizdingaisiais onomatopėjinės kilmės veiksmažodžiais (*kleketuoti, triokštelėti*), jaustukais, ištiktukais. Onomatopėja sustiprina ir regimąjį, ir girdimąjį veiksmo įspūdį. Pvz., varpų skambesį mėgdžiojanti onomatopėja: *...girdi dabar zvanijant po kitų smerčio, zvanys ir po tavęs, den den, buvo žmogus, nebėra jau, kaipo būtų nebuvęs ant žemės...* (M. Olšauskas).

## Išnašos