Rikunarita-ORG/Wikinium huggingface dataset:
# Epas

Epas apie Mesopotamijos didvyrį Gilgamešą – vienas seniausių.
**Epas** (sen. gr. ἔπος – pasakojimas) – plačios apimties, dažniausiai eiliuotas pasakojamasis kūrinys apie legendinių ar istorinių laikų žygius, priklausantis epikos rūšiai.

Epas iš principo yra praeities laikų žanras. Epas gali būti mitologinis, aiškinantis pasaulio sandarą, gamtos reiškinius – taip, kaip juos suprato senovės žmogus, arba herojinis, istorinis, vaizduojantis tautos istorijai esmingus periodus, aiškinantis žmonių (ne dievų, ne antgamtinių būtybių), herojų poelgius, nuopelnus, tačiau ne jausmų pasaulį. Neretai mitologinio ir herojinio (istorinio) epo bruožai būna susipynę.

Epas dažniausiai yra kolektyvinės kūrybos vaisius, tačiau kartais siejamas su išskirtinių gabumų žmogaus, jį išsaugojusio, mokėjusio atmintinai, surinkusio, užrašiusio, vardu. O apskritai, senovės epų kilmę kartais labai sunku paaiškinti, mokslininkai siūlo įvairias hipotezes. Tiesa, naujaisiais laikais epus kūrė ir konkretūs, gerai žinomi rašytojai.

## Pasaulio tautų epai

* Šumero „Gilgamešas“ (XIV–XI a. pr. m. e.);
* Senovės graikų „Iliada“ ir „Odisėja“ (Homeras, VIII a. pr. m. e.);
* Romėnų „Eneida“, arba „Enėjidė“ (Vergilijus, 29–19 m. pr. m. e.);
* Indų „Mahabharata“ (VI–IV a. pr. m. e.) ir „Ramajana“ (V a. pr. m. e. – IV a.);
* Prancūzų „Rolando giesmė“ (XI a.), „Henriada“ (Volteras, 1723 m.);
* Vokiečių „Nybelungų giesmė“ (apie VIII a.);
* Anglų „Beovulfas“ (apie VIII a.), „Prarastasis rojus“ (Džonas Miltonas, 1667 m.);
* Rusų „Sakmė apie Igorio žygį“ (XIII a.);
* Lietuvių „Radviliada“ (XVI a.);
* Suomių „Kalevala“ (1835–1836 m.);
* Amerikiečių „Hiavatos giesmė“ (1855 m.);
* Estų „Kalevo sūnus“ (1857–1861 m.);
* Armėnų „Dovydas Sasunietis“ (1874 m.);
* Latvių „Lačplėsis“ (1888 m.).
# Vakarų Europa

Vakarų Europa
**Vakarų Europa** − vienas iš kelių geografinių ir politinių Europos regionų. Regiono ribos priklauso nuo konteksto. Sąvoka „Vakarai“ Europoje atsirado priešpastatant ją „Rytams“ ir iš pradžių buvo taikoma senovės Viduržemio jūros pasaulio Vakarų pusei, Romos imperijos Lotynų Vakarams ir „Vakarų Krikščionybei“. Šviečiamajame amžiuje ir pramonės revoliucijos laikais sąvokos „Rytų Europa“ ir „Vakarų Europa“ buvo vartojamos dažniau. Vakarų Europos išskirtinumas labiausiai pasireiškė Šaltojo karo metu, kuomet Europa 40 metų buvo padalinta geležine uždanga į Vakarų bloką ir Rytų bloką, kuriuos apibūdino skirtingos politinės ir ekonominės sistemos.

## Skirstymas

Skirstant Europą į Šiaurės, Pietų, Rytų, Vidurio ir Vakarų Europą, jai priklauso:

* Britų salynas – Airija ir Jungtinė Karalystė;
* Beniliuksas – Belgija, Liuksemburgas ir Nyderlandai;
* Prancūzija ir Monakas.

Dažnai Vakarų Europai priskiriamos ir Vokietija, Šveicarija bei Austrija, kurios gali būti laikomos ir Vidurio Europos dalimi.

## Šaltiniai

 **Europos regionai**

Vakarų Europa | Rytų Europa | Šiaurės Europa | Pietų Europa | Vidurio Europa
 Skandinavija | Baltijos valstybės | Beniliuksas
# Štirija

*Kitos reikšmės – Štirija (reikšmės).*

| Štirija *Steiermark* |
| --- |
|

|  |  |
| --- | --- |
|  |  |
|  |  |
|  |

 |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+1) ------ vasaros: (UTC+2) |
|  |
| **Valstybė** |  Austrija |
| **Administracinis centras** | Gracas |
| **Apskričių** | 12 |
|  |
| **Gyventojų** (2022) | 1 252 922 |
| **Plotas** | 16 401 km² |
| **Tankumas** (2022) | 76 žm./km² |
|  |
| **ISO 3166-2** | AT-6 |
|  |
| **Tinklalapis** | steiermark.at |
|  **Vikiteka** | Štirija |

**Štirija** (vok. *Steiermark*) – antra pagal plotą žemė Austrijos vidurio pietuose. Sostinė – Gracas. Plotas – 16 401 km²; 1,252 mln. gyventojų (2022 m.).

## Didžiausi miestai

| Miestas | Gyventojų skaičius |
| --- | --- |
| Gracas | 288 808 |
| Leobenas | 24 584 |
| Kapfenbergas | 22 753 |
| Brukas prie Mūro | 15 837 |
| Feldbachas | 13 511 |
| Gratveinas-Štrasengelis | 12 931 |
| Knitelfeldas | 12 623 |
| Leibnicas | 12 374 |
| Veicas | 11 701 |
| Doičlandsbergas | 11 663 |

## Nuorodos

* Štirijos kunigaikštystė

## Šaltiniai
# Markomanų karai

**Markomanų karai** – keletas Dunojaus srities germanų karų prieš Romos imperiją maždaug 166–180 m. e. metais. Aktyviausiai dalyvavusios tautos buvo markomanai bei kvadai. Nuo 101 m. pr. m. e., kai Gajus Marijus įveikė kimbrus ir teutonus, tai pirmasis atvejis, kai romėnų priešai įsiveržė į Italiją.

Romą tuo metu valdė imperatorius Markas Aurelijus. Imperija ir jos kariuomenė buvo ypač susilpnėjusi po Antoninų pandemijos, kai kuriais paskaičiavimais nusinešusios iki 5 milijonų gyvybių. Maras į Romą atėjo iš Partijos kartu su po sėkmingo karo grįžtančiais Avidijaus Kasijaus legionais.

Tolimiausias germanų pasiektas taškas buvo Akvilėja. Vėliau romėnų pajėgos juos sugebėjo išstumti iš Italijos bei sukiršinti tarpusavyje, o paskui paeiliui nukariauti atskiras gentis. Mirus Markui Aurelijui, jo įpėdinis, sūnus Komodas, karo nebetęsė. Išsekinti germanai taip pat nebeturėjo jėgų vėl pulti. Tolimiausi taškai, kur buvo įžengusi romėnų armija – šių dienų Slovakija, Čekija ir Vengrija. Tačiau ten buvo įsteigtos tik laikinos stovyklos, ir teritorijos netapo Romos provincijomis.

## Šaltiniai
# Apskritis (Vokietija)

Vokietijos apskritys. Geltonai pažymėti į apskričių sudėtį neįeinantys nepriklausomi miestai.
**Apskritis** (vok. *Kreis*, Šiaurės Reine-Vestfalijoje ir Šlezvige-Holšteine), arba **žemės apskritis** (vok. *Landkreis*, visose kitose Vokietijos žemėse) – į komunas (vok. *Gemeinde*) dalijamas administracinio-teritorinio suskirstymo vienetas.

## Valdymas

Atstovaujamosios apskričių institucijos – gyventojų renkami apskričių parlamentai, arba kreistagai (*Kreistag*), jie sudaryti iš apskrities parlamento deputatų (*Kreistagsabgeordnete* – Žemutinėje Saksonijoje, Brandenburge, Hesene ir Šlezvige-Holšteine), apskrities parlamento narių (*Kreistagsmitglieder* – Meklenburge-Pomeranijoje, Šiaurės Reine-Vestfalijoje, Reino krašte-Pfalce, Saro krašte ir Tiuringijoje) arba apskrities tarybų (*Kreisrat* – Badene-Viurtemberge, Bavarijoje ir Saksonijoje), neprofesionaliųjų narių (*Ehrenamtliche Mitglieder* – Saksonijoje-Anhalte). Brandenburge, Hesene, Žemutinėje Saksonijoje ir Saksonijoje-Anhalte apskrities parlamentas savo posėdžiams renka apskrities parlamento pirmininką (*Vorsitzender des Kreistages*), Meklenburge-Pomeranijoje ir Šlezvige-Holšteine – apskrities parlamento prezidentą (*Kreistagspräsident*). Kitose žemėse apskrities parlamento posėdžiams vadovauja apskrities administratoriai (*Landrat*).

Vykdomosios apskrities valdžios institucijos – apskričių komitetai (*Kreisausschuss*), sudaryti iš apskrities tarybos (*Landrat*) ir apskrities komiteto narių. Reino krašte-Pfalce taip pat turimos apskrities valdybos (*Kreisvorstand*), sudarytos iš apskrities tarybos ir aldermanų (*Beigeordneter*). Badene-Viurtemberge, Bavarijoje, Brandenburge, Žemutinėje Saksonijoje, Reino krašte-Pfalce, Saksonijoje, Saksonijoje-Anhalte ir Tiuringijoje apskrities tarybos įeina ir į apskrities parlamentą.

## Istorija

XIX a. pradžioje Heinrichas Frydrichas Šteinas kaimiškuose regionuose bandė įvesti savivaldos modelį. Jo sumanymai buvo įgyvendinti tik devintajame dešimtmetyje, kai Prūsijos Vestfalijos (1886) ir Reino (1887) provincijos buvo sudalytos apskritimis.

Pirmojo pasaulinio karo pradžioje Vokietijos teritorijoje buvo apie 1000 apskričių. Jų plotas buvo sudaromas taip, kad apskrities vadovas, arklių kinkiniu vykdamas į tolimiausiąjį savo apskrities miestą, galėtų tą pačią dieną grįžti, ir, be to, jam turėjo likti pakankamai laiko savo tarnybos pareigoms atlikti.
# Europos Sąjungos oficialios kalbos

|
Europos Sąjunga |
| --- |
| Pilietybė |
| Kultūra |
| Demografija |
| Ekonomika |
| Švietimas |
| Plėtra |
| Istorija |
| Kalbos |
| Politikos sritys |
| ES teisė |
| ES institucijos |

Europos Sąjungoje yra 24 oficialios kalbos. Be to, ES šalyse vartojamos ir kitos kalbos, kurios tokio statuso neturi – 60 regioninių ir mažumų kalbų (pvz., baskų kalba, katalonų kalba).

## ES oficialios kalbos

 Europos Sąjungos oficialių kalbų žemėlapis.
Šiuo metu ES turi 24 oficialios kalbos:

* airių (nuo 2007 m., bet su išimtimi)
* anglų,
* bulgarų,
* čekų,
* danų,
* estų,
* graikų,
* ispanų,
* italų,
* kroatų,
* latvių,
* lenkų,
* lietuvių,
* maltiečių,
* olandų,
* portugalų,
* prancūzų,
* rumunų,
* slovakų,
* slovėnų,
* suomių,
* švedų,
* vengrų,
* vokiečių.

Visi ES institucijų išleidžiami teisės aktai ir sprendimai skelbiami visomis oficialiomis kalbomis. Piliečiai gali kreiptis į ES institucijas bet kuria iš oficialių kalbų, o ES institucijos privalo atsakyti ta pačia kalba.

Aukščiausio lygio susitikimuose yra užtikrinamas vertimas žodžiu į visas oficialias kalbas. Pvz., į visas oficialias kalbas verčiama Europos Parlamento posėdžiuose ir Europos Vadovų Tarybos susitikimuose.

Kituose, žemesnio lygio susitikimuose (pvz., ES Tarybos darbo grupių susitikimuose) vartojamas paprastesnis kalbų režimas, verčiama tik į prancūzų ir anglų kalbas (kartais dar ir į vokiečių). Kai kurie susitikimai vyksta be vertimo, praktiškai tai reiškia, kad kalbama tik angliškai ir prancūziškai.

Įsikūrus Europos ekonominei bendrijai (1957 m.), oficialiomis buvo paskelbtos visos šalių narių oficialios kalbos (tuo metu – prancūzų, vokiečių, olandų ir italų), tačiau faktiškai dominavo prancūzų kalba. Jos dominavimas pradėjo mažėti nuo 1973 m., į bendriją įstojus Didžiajai Britanijai, tačiau iki pat XX a. 10-ojo dešimtmečio prancūzų kalba išliko pagrindine ES institucijų darbo kalba. Po 1995 m. (kai į ES įstojo Skandinavijos šalys ir Austrija) ir ypač 2004 m. (kai įstojo Rytų Europos šalys) ES plėtros į ES įstojo šalys, kuriose prancūzų kalbą moka labai mažai žmonių. Todėl nuo to laiko ir ES institucijose ėmė dominuoti anglų kalba.

## Kitų kalbų statusas

2004 m. Airijos ir Ispanijos vyriausybės pradėjo siekti, kad oficialių ES kalbų statusas būtų suteiktas airių, baskų, galisų ir katalonų kalboms.

### Airių kalba

1973 m. Airijai įstojus į Europos Ekonominę bendriją, airių kalbai buvo suteiktas oficialios kalbos, tačiau ne oficialios darbo kalbos, statusas. Tai reiškė, kad ES pirminė teisė (ES įsteigiančios sutartys) buvo skelbiamos ir airių kalba, piliečiai taip pat turėjo teisę kreiptis airiškai į ES institucijas. Tačiau ES institucijų teisės aktai nebuvo verčiami į airių kalbą, į ją nebuvo verčiama ir oficialių susitikimų metu. 2005 m. birželio 13 d. ES Taryba priėmė sprendimą, kad airių kalba nuo 2007 m. sausio 1 d. taps oficialia ES darbo kalba. Tačiau šis sprendimas priimtas su išimtimi, kad ne visi ES institucijų sprendimai bus verčiami į airių kalbą. Ši išimtis bus peržiūrėta po 4 metų (ir vėliau kas 5 metus).

## Išnašos
# Jantės įstatymas

**Jantės įstatymas** (dan. *janteloven*) – nerašyta taisyklė, kad niekas negali manyti, jog yra geresnis už kitus. Reiškia pavydą ir neigiamą požiūrį į individualumą ir sėkmę. Esmė – nebandyk išsiskirti iš kitų.

## Istorija

1933 m. danų rašytojas Aksel Sandemose (1899–1965), neapsikentęs danų perdėto bendruomeniškumo mentaliteto, išsikraustė iš Danijos, o savo pastebėjimus apie tokio bendruomeniškumo įtaką danams aprašė novelėje apie mažą fiktyvų Danijos miestelį Jantė. Jame visi žmonės stengiasi neišsiskirti vieni iš kitų ir gyvena pagal „Dešimt Jantės įstatymų“.

Savo novele A. Sandemose kritikavo provincialų danų mentalitetą, remiantį tik kolektyvinę sėkmę ir baudžiantį individualias pastangas.

Pagal Jantę, išskirtinumas kelia pavydą. Naujas automobilis, geresnis išsilavinimas ar aukštesnis atlyginimas piktina kitus ir laužo Jantės įstatymą. Jo nesilaikymas kelia grėsmę bendruomenės darnumui, o bendruomenė danui labai svarbi.

## Taisyklės

1. Nemanyk, kad esi ypatingas;
2. Nemanyk, kad esi toks svarbus, kaip mes;
3. Nemanyk, kad esi protingesnis už mus;
4. Nemanyk, kad esi geresnis už mus;
5. Nemanyk, kad žinai daugiau už mus;
6. Nemanyk, kad esi svarbesnis už mus;
7. Negalvok, kad kažką gerai išmanai;
8. Nesijuok iš mūsų;
9. Nemanyk, kad kažkam iš mūsų tu rūpi;
10. Nemanyk, kad gali mus kažko išmokyti.

## Šaltiniai
# Danijos kolonijos

|  |
| --- |
| Kolonijinė imperija: **Danijos kolonijinė imperija** |
|  |
| **Vėliava** |  |
| **Metropolija** | Danija |
| **Svarbiausi regionai** | Grenlandija, Karibai, Aukso krantas, Pietų Azija |
| **Laikotarpis** | XIII a. - 1953 m. |
| **Likusios kolonijos** | (Grenlandija), (Farerų salos) |

**Danijos kolonijos** – Danijos Karalystės (iš dalies ir Norvegijos) valdos ir kolonijos už pagrindinės teritorijos ribų. Danijos kolonijos driekėsi nuo Indijos vandenyno iki Karibų ir Arkties. Iš ankstesnių valdų Danija tebevaldo Grenlandiją (nuo 1953 m. traktuojama kaip autonominis regionas) ir Farerų salas (turi autonomiją).

Valdant Kristianui IV (1577–1648), Danija aktyviai pradėjo kurti kolonijinę imperiją, įsigalėdama skirtinguose pasaulio regionuose.

## Regionai

### Europa

Danai savo kolonijinę imperiją pradėjo kurti jau XIII a., kuomet pradėjo kolonizuoti šiaurės Estiją (Danijos Estija) (egzistavo 1219-1346 m.). XIV a. susijungus su Švedija ir Norvegija, o XVI a. pasilikus sudėtyje kartu su Norvegija kaip Danija-Norvegija, Danija paveldėjo visas buvusias Norvegijos (vikingų) kolonijas Europoje, tarp kurių buvo Islandija ir Farerų salos.

### Arktis

1921 m. Danija paskelbė savo valda Grenlandiją, tam pritarė ir Tarptautinis Hagos Teismas.

### Kolonijos Amerikoje

### Kolonijos Afrikoje

### Kolonijos Pietų Azijoje

Europos kolonijos Pietų Azijoje iki XVIII a.

Pietų Azijoje Danai nuo XVII a. valdė keletą miestų ir tos valdos buvo vadinamos Danijos Indija. Dauguma kolonijų buvo parduotos arba perleistos Britų Indijai XIX a.
# Beniliuksas

|  |
| --- |
| Beniliukso Sąjunga ol. *Benelux Unie* pranc. *Union Benelux* liuks. *Benelux-Unioun* fryz. *Benelúks Uny* vok. *Benelux-Union* |
|  |
|  |
| Įkurta | 1948 m. sausio 1 d. (1948-01-01) |
| Tipas | Politinė-ekonominė sąjunga |
| Būstinė | Briuselis |
| Narystė |  Belgija  Nyderlandai  Liuksemburgas |
| Oficialios kalbos | Olandų, prancūzų (vokiečių, liuksemburgiečių, vakarų fryzų) |
| Tinklalapis | www.benelux.int |

**Beniliukso Sąjunga** (ol. *Benelux Unie*, pranc. *Union Benelux*, liuks. *Benelux-Unioun*), arba **Beniliuksas** – politinė-ekonominė sąjunga tarp trijų kaimyninių monarchijų: Belgijos, Nyderlandų ir Liuksemburgo, išsidėsčiusi šiaurės – Vakarų Europoje, tarp Prancūzijos ir Vokietijos, sudaryta 1948 m. Dažnai Beniliuksu vadinamos apskritai visos minėtos trys šalys (nebūtinai ekonomine prasme).

## Pavadinimo kilmė

Pavadinimas (*Benelux*) pasirinktas pagal sąjungą pasirašiusių šalių pavadinimus: **Be**lgië (Belgija) + **Ne**derland (Nyderlandai) + **Lux**emburg (Liuksemburgas).

## Istorija

**Beniliukso ekonominė sąjungos** (ol. *Benelux Economische Unie*, pranc. *Union Economique Benelux*) sutarties (pasirašyta 1944 m. , įsigaliojo 1958 m.) tikslas – laisvas darbo jėgos, kapitalo, prekių ir paslaugų judėjimas šiame regione. Beniliukso įkūrimas prisidėjo prie Europos Sajungos atsiradimo, nors tiesioginiai ES pirmtakai buvo sukurti anksčiau: Europos Anglių ir Plieno Sąjunga – 1951 m., Europos Ekonominė Bendrija – 1957 m. Visos trys Beniliukso šalys buvo tarp ES steigėjų, kartu su VFR, Prancūzija ir Italija.

Beniliukso sutartis buvo pasirašyta penkiasdešimčiai metų, tačiau 2008 m. birželio 17 d. pasirašytas jos atnaujinimas, šįkart neribotam terminui. Sąjungos pavadinimas pakeistas iš *Beniliukso Ekonominė Sąjunga* į *Beniliukso Sąjunga*. Pagrindinis organizacijos tikslas – trijų narių kooperacija platesniame europiniame kontekste. Naujoji sutartis numato galimybę Beniliuksui bendradarbiauti su kitomis ES valstybėmis bei regioninėmis bendradarbiavimo struktūromis. Nuo šiol Beniliuksas skiria didžiausią dėmesį trim temoms: vidaus rinkai ir ekonominei sąjungai, tvarumui, teisingumui ir vidaus reikalams. Sumažintas organizacijos struktūrų skaičius. Lieka penkios institucijos: Beniliukso Ministrų Komitetas, Beniliukso Taryba, Beniliukso Parlamentas, Beniliukso Teisingumo Teismas bei Beniliukso Generalinis Sekretariatas. Sutartyje taip pat įvardyta Beniliukso Intelektinės Nuosavybės Organizacija.

## Demografija

Beniliukse gyvena apie 27 562 217 gyventojų ir užima apie 74 640 km² ploto. Tokiu būdu Beniliukso gyventojų tankumas yra 369 žm./km².

## Taip pat skaitykite

* Šiaurės Taryba

## Nuorodos

* Beniliukso oficiali svetainė
* Beniliukso parlamentas
* Beniliukso teismas Archyvuota kopija 2006-02-24 iš Wayback Machine projekto.

 **Europos regionai**

Vakarų Europa | Rytų Europa | Šiaurės Europa | Pietų Europa | Vidurio Europa
 Skandinavija | Baltijos valstybės | Beniliuksas
# Srnantongo

|  |
| --- |
| Srnantongo *Sranan Tongo* |
| Kalbama |  Surinamas |
| Kalbančiųjų skaičius | 130 tūkst. |
| Kilmė | anglų kreolinė 0Atlanto 00Surinamo 000**srnantongo** |
| Rašto sistemos | lotynų |
| Kalbos kodai |
| ISO 639-2 | srn |
| ISO 639-3 | srn |

**Srnantongo** (iš angl. *Surinamese tongue* „Surinamo šneka“) – kreolinė kalba, susidariusi anglų kalbos pagrindu, vartojama Surinamo valstybėje. Kaip gimtoji kalba ji esti apie 130 tūkstančiams žmonių, bet nuolat vartojama bent pusės Surinamo gyventojų kaip susišnekėjimo kalba (*lingua franca*).

Pradžioje sranantongo buvo išimtinai juodaodžių Surinamo kreolų kalba, bet vėliau paplito ir tarp kitų šalies tautų – kinų, javiečių, indėnų, indų, olandų, miškinių negrų. Kalbos pagrindą sudaro fonetiškai supaprastinta anglų kalba, smarkiai permiešta olandų kalba bei paskirais portugalų, Vakarų Afrikos (ypač akanų, jorubų) kalbų žodžiais.

Srnantongo išlieka beveik išimtinai šnekamąja kalba (rašto kalba – olandų), nors valdant Deziui Boutersei įgavo didesnio pripažinimo. Negausių rašytinių tekstų sukurta nuo XIX a., o oficiali rašyba patvirtinta 1986 m. Šia kalba rašė Surinamo poetas, rašytojas, himno kūrėjas Henris Fransas de Zilas.

## Nuorodos

* Srnantongo–olandų kalbų žodynas Archyvuota kopija 2019-06-02 iš Wayback Machine projekto.
* `srn`Duomenys apie kodu „srn“ žymimą kalbą svetainėje *ethnologue.com*
# Italikų kalbos

|  |
| --- |
| Italikų |
| Paplitimas | Europa |
| Kalbų skaičius | 25 |
| Kilmė | indoeuropiečių >**italikų** |
| Klasifikacija | sabelų, lotynų-faliskų (romanų) |

**Italikų kalbos** – indoeuropiečių kalbų šeimos kentuminių kalbų grupė. Žinomi 2 italikų kalbų pogrupiai:

* Sabelų, įskaitant:
	+ Oskų kalba, vartota Apeninų pusiasalio pietų – centriniame regione
		- Volskų kalba
	+ Umbrų kalba, vartota Apeninų pusiasalio šiaurės – centriniame regione
* Lotynų – faliskų, įskaitant:
	+ Faliskų kalba, vartota į šiaurę nuo Romos, Falerii Veteres (dabartinės Civita Castellana) apylinkėse
	+ Lotynų kalba, iš pradžių vartota Apeninų pusiasalio centro – vakarinėje dalyje, vėliau Romos užkariavimų išplatinta po visą Romos imperiją

Italikų kalbomis kalbantys žmonės nebuvo pirmieji Italijos gyventojai, jie atkeliavo į Apeninų pusiasalį maždaug 1500 m. pr. m. e., galbūt iš centrinės ar rytų Europos ties Dunojumi. Iki to laiko Italijoje gyveno neindoeuropiečių tautos, pavyzdžiui, etruskai. Esama hipotezės, kad galėjo egzistuoti bendra italikų-keltų prokalbė.

Pirmieji įrašai italikų kalbomis (lotynų kalba) datuojami VI–V a. pr. m. e. Buvo vartojamos įvairios italikų rašto modifikacijos (šis raštas rėmėsi graikų raštu). Italikų kalbose aptinkama nedidelė etruskų kalbos ir ryškesnė senosios graikų kalbos įtaka.

Romos miestui ėmus dominuoti ir užkariavus visą Italiją, lotynų kalba išstūmė kitas italikų kalbas (manoma, kad I a. m. e. jos jau buvo išnykusios). Iš liaudinės lotynų kalbos vėliau susidarė romanų kalbos.

Dalis kalbininkų prie italikų kalbų priskiria ir senąją venetų kalbą.

## Nuorodos

* Ethnologue informacija
# Katakombų kultūra

| Katakombų kultūra |
| --- |
|

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| ← | **XXIII a. pr. m. e. – XIII a. pr. m. e.** | → |

 |  |
|  |
|  |
| **Dab. valstybės** | pietų Ukraina, pietvakarių Rusija, |
| **Ist. regionas** | Ponto stepė |
|  |
| **Amžius** | Bronzos amžius |
| **Lingvistinė grupė** | gimiriai (?) |
|  |
| *Kultūra yra žemėlapio apačioje* |

**Katakombų kultūra** – ankstyvojo bronzos amžiaus archeologinė kultūra, ją XX a. pradžioje išskyrė V. Gorodcovas.

## Arealas

Katakombų kultūra 2 tūkstantmetyje pr. m. e. buvo paplitusi Dniepro žemupio regione, prie Doneco ir Azovo jūros, Kryme. Susiklostė iš duobinių kapų kultūros.

## Kultūra

Katakombų kultūros ginklai
Katakombų kultūra skiriama pagal laidoseną – mirusieji laidoti po pilkapiais įrengtose katakombose – gilių duobių dugne įrengtos laidojimo nišos. Ankstyvuosiuose pilkapiuose buvo po kelias katakombas (katakomboje įrengti 1-3 kapai), jų įėjimai dažniausiai uždengti akmens plokštėmis, kartais moliu ar lentomis. Mirusieji guldyti aukštielninki, atgręžti veidu į angą, apibarstyti kreida, anglimis arba ochra, su įkapėmis. Pastebima turtinė diferenciacija.

Katakombų kultūros žmonės gyveno gimininės bendruomenės gyvenvietėse. Vertėsi žemdirbyste ir gyvulininkyste, mokėjo lydyti bronzą ir varį. Augino vienagrūdžius ir dvigrūdžius kviečius, galvijus, avis, ožkas, arklius bei kiaules. Daugiausia naudojo akmeninius ir kaulinius, dar bronzinius ginklus bei darbo įrankius, rasta titnago skelčių ir antgalių, akmeninių ir bronzinių kirvių, kaulinių (daugiausiai amuletų) ir metalinių papuošalų (karoliai, auskarai, įvijos, smeigtukai). Keramika – lipdyti plokščiadugniai indai, puošti virvelių raštais (manoma, virvelinės keramikos kultūros įtaka) ir geom. ornamentais. Gyventojai prekiavo su Kaukazo, Mažosios Azijos gentimis, Iranu, Egiptu. Manoma, laikotarpio pabaigoje matrilokalinę santuoką pakeitė patrilokalinė.

## Šaltiniai

## Literatūra

* V. Kulbaka, Indo-European populations of Ukraine in the paleometallic period, Mariupol, 2000, ISBN 966-7329-30-5
* Mallory, J. P. (1997), Catacomb Culture, Encyclopedia of Indo-European Culture, Fitzroy Dearborn .

## Ermitažo kolekcija

Peterburgo Ermitažo kolekcija|  |  |  |  |
# Kūgio pjūvis

Kūgio pjūviai
**Kūgio pjūviai** – plokštumos kreivės, gaunamos kūgį sukertant su plokštuma. Kūgio pjūviai įvardinti ir nagrinėti jau 200 m. pr. m. e., kai Apolonijas Pergietis sistemiškai tyrė jų savybes.

Geriausiai žinomi kūgio pjūviai – apskritimas ir elipsė, gaunami, kai plokštumos ir kūgio sankirta sudaro uždaras kreives. Apskritimas – atskiras elipsės atvejis, kai kūgį kertanti plokštuma yra statmena kūgio ašiai. Jei plokštuma yra lygiagreti kūgį generuojančiai tiesei, gaunama kreivė vadinama parabole. Kitais atvejais, kai gaunama atvira kreivė, bet plokštuma nelygiagreti generuojančiai kraštinei, gaunama hiperbolė. Šiuo atveju plokštuma kerta abi kūgio puses, todėl gaunasi dvi atskiros kreivės, bet paprastai viena iš jų pamirštama.

Kūgį kertant plokštumomis einančiomis per jo sudaromąsias gaunami trikampiai, jeigu tokia plokštuma dar ir kerta kūgio ašį, ji vadinama *ašiniu pjūviu*. Ašinis pjūvis yra lygiašonis trikampis, kurio pagrindas yra kūgio pagrindo skersmuo, o šoninės kraštinės - kūgio sudaromosios. Likę pjūvių atvejai, kai sankirtą sudaro taškas ar tiesė, laikomi iškreiptais ir dažnai nelaikomi kūgio pjūviais.

## Kūgio pjūvių lygtys

Kūgio pjūvius galima apibūdinti Dekarto koordinačių sistemoje antrojo laipsnio lygtimis:

Elipsė
Parabolė
Hyperbolė
* *Elipsė*, kurios centras M yra taške (0,0), o pagrindinė ašis yra x ašyje:
 WIKINIUM\_MATH\_PH\_0
* *Parabolė*, kurios viršūnė yra taške (0,0), o ašis yra y ašyje:
 WIKINIUM\_MATH\_PH\_2
* *Hiperbolė*, kurios centras M yra taške (0,0), o pagrindinė ašis yra x ašyje:
 WIKINIUM\_MATH\_PH\_4

## Taikymas

Kūgio pjūviai yra svarbūs astronomijoje, kur dviejų gravitacijos jėgų veikiamų masyvių kūnų orbitos yra kūgio pjūviai masės centrus laikant nekintamais. Jei kūnai susiję, jie juda elipsine orbita, jei nesusiję – parabole ar hiperbole.

## Šaltiniai