Rikunarita-ORG/Wikinium huggingface dataset:
# Sinosfera

Kultūrinė Rytų Azija
**Sinosfera** (dar vadinama „Didžiąja Kinija“, „Kinų rašmenų sfera“) – kultūrinis regionas Rytų Azijoje, kurio susiformavimui didelę įtaką turėjo kinų kultūros įtaka (klasikinė kinų kalba, raštas), konfucianizmas, kiniškos pakraipos mahajanos budizmas, daoizmas, architektūros stiliai, tradicinė muzika, šventės, etika ir kt. Jis gali būti lyginamas su kitais pasaulio kultūriniais regionais, tokiais, kaip Indosfera ar Islamo pasaulis.

## Dabartinė sinosferos teritorija

Sinosferai priskiriama Kinija, Korėja, Japonija bei Vietnamas, tačiau Kinija šiuo atveju traktuojama ne kaip valstybė, o kaip kultūrinis regionas, apimantis dabartinės Kinijos Liaudies Respublikos rytinę dalį, atskiriant nuo jo Tibetą, Sindziangą, Vidinę Mongoliją, kurie sinosferai nepriklauso.

Sinosferą sudaro šie kultūriniai subregionai:

* Kinija (angl. *China proper*) – įskaitant kinų dominuojamus regionus: Honkongą, Taivaną, Makao
* Junanis
* Japonija
* Korėja (Šiaurės ir Pietų Korėjos)
* Vietnamas
* Gali būti priskiriamas ir Singapūras, kur dominuoja kinai ir jų kultūra

## Sinosferos kultūriniai bruožai

Egzistuoja daugybė kultūrinių aspektų, vienijančių sinosferos tautas.

### Lingvistika

Visoje sinosferoje literatūrinė kinų kalba nuo seno buvo vartojama kaip bendra mokslo ir kultūros kalba, todėl plačiai paplito kinų raštas. Ši kalba padarė labai didelę įtaką visoms sinosferos kalboms: japonų, korėjiečių, vietnamiečių, bajų ir kitoms, kurios turi maždaug 70 proc. skolinių iš kinų kalbos[reikalingas šaltinis] (vadinamosios sino-japonų[reikalingas šaltinis], sino-korėjiečių[reikalingas šaltinis] ir kt. kalbos).

### Religija ir etika

Sinosferoje yra paplitęs vadinamasis trijų religijų derinys, kurį sudaro konfucianizmas, budizmas ir daosizmas. Šios religijos nėra prieštaraujančios ar konkuruojančios, bet glaudžiai susijusios tarpusavyje, kadangi atspindi skirtingas gyvenimo sritis. Daosizmas nuo seno itin didelį dėmesį skyrė protėvių kultui bei gamtos tyrimams, todėl inspiravo mediciną, chemiją, mineralogiją ir kitus mokslus. Budizmas ypač daug dėmesio skyrė pomirtiniam gyvenimui bei metafiziniams klausimams, o konfucianizmas formavo visuomenės normas bei etiką.

### Kulinarinės tradicijos

*Pagrindinis straipsnis: Tolimųjų Rytų virtuvė*

Kinijos kultūra sinosferoje reiškėsi ir buityje. Kulinarinis paveldas patyrė valgymo įrankių (valgymo lazdelių), panašių produktų (ryžių, sojos produktų) įtaką, paplito panašūs prieskoniai, padažai, stalo etiketas bei kulinarinė filosofija.
# Žaltvykslė

„Žaltvykslė“, Arnold Böcklin 1882 m. paveikslas
**Žaltvykslė** arba **pelkių ugnis** (lot. *ignis fatuus* – 'apgaulinga ugnis') – vaiduokliška klaidžiojanti šalta liepsna, kuri regima švytinti naktį, dažniausiai miškuose, pelkėse, prie vandens telkinių. Tai dažnas folkloro motyvas – pasakojama, kad žaltvykslė paklaidina keliautojus, yra maginių, piktavalių jėgų apraiška. Klaidžiojančios ugnies motyvas aptinkamas ne tik Europos kraštų folklore, bet ir Azijoje, Pietų Amerikoje.

Žaltvykslės fenomeną 1776 m. bandė paaiškinti Alesandras Volta, kai atrado metaną. Jis teigė, kad pelkių ugnis tai natūralus fenomenas, susidarantis pelkėtose vietovėse išsiskiriant dujoms. Šią teoriją parėmė Joseph Priestley ir Pierre Bertholon de Saint-Lazare. Nors ši teorija buvo kritikuota, dabar moksliškai priima pelkių ugnį traktuoti kaip fosfino, difosfano arba metano oksidaciją. Šios dujos susidaro organinio irimo proceso metu ir sukelia fotonines emisijas. Kadangi fosfinas ir difosfanas užsidega nuo kontakto su deguonimi, šios dujos gali nesunkiai įžiebti metaną. Be to, fosfino oksidacijos metu susidaro fosforo pentoksidas, kuris su vandens garais sudaro fosforo rūgštį. Tiesa, mokslininkams nėra pavykę sukurti pelkių ugnies laboratorinėmis sąlygomis – nuo liudininkų aprašytos ji skirdavosi savo žalia spalva, gausiais dūmais.

Alternatyviai žaltvykslė aiškinama švytinčiais grybais, jonvabaliais, kitais bioliuminescensiniais organizmais.

Dabar pranešimai apie žaltvyksles reti, tai siejama su pelkių melioracija.

## Taip pat skaitykite

* Nagos ugnies kamuoliai
* Švento Elmo ugnis

## Šaltiniai
# Brangakmenis

**Brangakmenis** – mineralas, uoliena, organinė ar sintetinė medžiaga, kurią galima rinkti ir panaudoti juvelyrikoje. Tai natūralūs apdirbti bei neapdirbti brangieji, juvelyriniai bei puošnieji akmenys, organinės kilmės brangakmeniai. Gamtoje dažnai randami mineralai vadinami pusbrangakmeniais.

Brangakmenių svoris matuojamas karatais.

Mokslas, nagrinėjantis brangakmenių savybes yra gemologija. Gemologai klasifikuoja brangakmenius pagal tam tikras savybes: kietumą, spalvą, švarumą, paplitimą gamtoje, cheminę sudėtį ir kitas.

Gražią savo išvaizdą brangakmeniai įgauna po apdorojimo (šlifavimo ar poliravimo). Kai kurie brangakmeniai netinkami juvelyriniams dirbiniams, nes yra per minkšti ar trapūs, tačiau dėl savo gražios išvaizdos jie gali būti eksponuojami muziejuose. Akmens blizgesio patvarumas priklauso nuo jo kietumo.

Kai kuriuos brangakmenius galima gaminti dirbtiniu būdu. Juvelyriniai akmenys ir organinės medžiagos gali būti paveikti švitinant, dirbtinai keičiant (lazerio naudojimas intarpų pakeitimui ar išorinių įtrūkimų užpildymas stiklu ar plastiku), dažant ar kitaip chemiškai apdorojant.

Pagal CIBYO klasifikaciją juvelyriniai akmenys skirstomi:

* **Gamtinės medžiagos**:
	+ **brangakmeniai**: juvelyriniai ir puošnieji akmenys
	+ **organinės medžiagos**. Amonitas, gagatas, gintaras, koralas, perlamutras, perlas, suakmenėjęs medis, vėžlio kiautas
* **Dirbtiniai produktai**:
	+ **sintetiniai akmenys**. Sukurti žmogaus, bet fizinės ir cheminės savybės atitinka tikrus
	+ **sudėtiniai akmenys**. Susideda iš dirbtinai sujungtų dalių – gali būti tiek tikrų, tiek sintetinių akmenų
	+ **akmenų imitacijos**. Dalinai ar visiškai sukurtos žmogaus, turi tikrų akmenų efektą, bet neturi tikriems akmenims būdingų cheminių ir fizikinių savybių bei kristalinės struktūros
	+ **rekonstruoti akmenys**. Gaminami lydant ar presuojant gamtines medžiagas į vientisą dirbinį
	+ **organinių medžiagų imitacijos**. Neturi būdingų cheminių ir fizikinių savybių, bet imituoja išorę, spalvą, efektą

## Brangakmeniai

Brangakmeniai
* Agatas
* Akvamarinas
* Aleksandritas
* Almandinas
* Ametistas
* Benitoitas
* Berilas
* Briliantas (Deimantas)
* Chalcedonas
* Chrizoberilas
* Chrizolitas
* Cirkonas
* Čaroitas
* Fluoritas
* Granatas
* Grosuliaras
* Heliodoras
* Jaspis
* Kalnų krištolas
* Lauko špatas
* Lazuritas
* Malachitas
* Nefritas
* Obsidianas
* Oniksas
* Opalas
* Piropas
* Rodonitas
* Rubinas
* Rutilas
* Safyras
* Smaragdas
* Tanzanitas
* Topazas
* Turkis
* Turmalinai:
	+ Indigolitas
	+ Rubelitas
	+ Verdelitas
* Uvarovitas
* Vezuvianitas

## Organinės kilmės akmenys

Perlai
* Amolitas (Amonitas)
* Dramblio kaulas
* Gagatas
* Gintaras
* Koralas
* Perlamutras
* Perlas
* Suakmenėjęs medis
* Vėžlio kiautas
# Chitridiomikotai

| Chytridiomycota |
| --- |
|  Chitridiomikotas (Synchytridium endobioticum ) |
| Mokslinė klasifikacija |
|

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Grybai *( Fungi)* |
| Skyrius: | Chitridiomikotai *( Chytridiomycota)* |

 |
| Sinonimai |
| * *Mastigomycotina*
* *Chytrids*
 |
| Binomas |
| Chytridiomycota Doweld., 2001 |
| Klasės |
|

|  |  |
| --- | --- |
| Chitridiomicetai | (*Chytridiomycetes*) |
|  | ( *Monoblepharidomycetes* ) |

 |

**Chitridiomikotai** (*Chytridiomycota*) – tai yra grybų skyrius, kurį sudaro patys primityviausi grybai. Daugelis šio skyriaus atstovų gyvena vandenyje, parazituodami vandens grybus,dumblius, aukštesniuosius vandens augalus ir bestuburius. Kai kurie parazituoja sausumos augalų šaknis drėgname dirvožemyje. Labai nedidelė šių grybų dalis minta negyvomis organinėmis medžiagomis (saprotrofai).
Kadangi daugelis atstovų – viduląsteliniai parazitai, tai chitridiomikotų kūnas – plika citoplazmos masė. Saprotrofų ląstelės sienelė sudaryta iš chitino (iki 60 %) ir gliukanų. Labiau išsivysčiusių grybų kūnas yra ovali ar pailga ląstelė, turinti plonus, vos šakotus, bebranduolius siūlus. Toks kūnas yra vadinamas rizomiceliu. Jo siūlai, neturintys branduolių, padeda įsitvirtinti substrate ir siurbti maisto medžiagas iš substrato. Tipiškas atstovas – bulvinis raupis (*Synchytrium endobioticum*).

Bulvinis raupis sukelia bulvių stiebagumbių ligą – bulvių vėţį. Pavasarį bulvinio raupio zoosporos, turinčios vieną lygų žiuželį, iš dirvožemio prasiskverbia į bulvės stiebagumbių audinius. Ląstelėje iš zoosporos išsivysto grybo kūnas, neturintis sienelės. Augdamas grybas sukelia augalo audinių hipertrofiją ir hiperplaziją – susidaro navikai ant stiebagumbio. Po kurio laiko grybo kūnas apsigaubia apvalkalu ir virsta soru. Iš jo išsivysto 5–9 zoosporangių grupė. Zoosporangėje vasarą išsivysčiusios zoosporos pakartotinai apkrečia sveikus bulvių stiebagumbius. Kai dirvožemyje trūksta vandens, iš soro išsivysto gametangės, kuriuose susidaro vienodo dydžio gametos. Jos susilieja (vyksta lytinis procesas izogamija) ir susidaro zigota. Ji įsiskverbia į stiebagumbio epidermį ir apsivelka storu apvalkalu. Taip susidaro ramybės spora. Pavasarį, dygstant ramybės sporai, įvyksta mejozė. Po to susidaro zoosporangė su zoosporomis, kurios apkrečia bulvių stiebagumbius.

Chitridiomikų atstovai, parazituojantys augalus: *Olpidium*, *Synchytrium*, *Physoderma*, genčių grybai.

## Literatūra

* E. Kutorga, „Botanikos ir mikologijos nomenklatūra“, Mokomoji priemonė, Vilniaus universiteto leidykla , 1997 m.
* Z. Dabkevičius, „Mikologijos pagrindai“, Mokomoji priemonė, Lietuvos žemdirbystės institutas, 2009 m.
* Э. Мюллер, В. Лёффлер, „Микология“, Москва: Мир, 1995м.
* В. Билай „Основы общей микологии“, Киев, 1974м.

## Nuorodos

* Straipsnis apie Chitridiomikotus
# Samangyviai

| Bryozoa |
| --- |
|  Samangyviai(*Bryozoa*) |
| Mokslinė klasifikacija |
|

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Gyvūnai *( Animalia)* |
| Tipas: | Samangyviai *( Bryozoa)* |

 |

**Samangyviai** (*Bryozoa*) – smulkūs vandeniniai kolonijiniai gyvūnai, dažniausiai turintys kalcio karbonato skeletus. Išoriškai jie panašūs į koralus. Samangyvių kolonijai būdingas funkcinis jungimasis – kolonijos gali elgtis kaip individualūs organizmai. Nors paplitę visame pasaulyje, gausiausi šiltuose tropiniuose vandenyse. Tai gana gausus gyvūnų tipas.

Lietuvoje gyvena 3 rūšys:

* *Cristatella mucedo*
* *Plumatella repens*
* *Plumatella fungosa*
# Geležies amžius

|  |
| --- |
| **Priešistorės amžiai** |
| **Holocenas** | **Geležies amžius** | Protoistorija |
|   Vėlyvasis bronzos amžius |   |
|   VIdurinysis bronzos amžius |
|   Senasis bronzos amžius |
| **Žalvario amžius** |
|     Eneolitas |   |   |
|   Neolitas | Priešistorė |
| Mezolitas / Epipal. |
| **Pleistocenas** |     Vėlyvasis paleolitas |   |
|     Vidurinysis paleolitas |
|     Ankstyvasis paleolitas |
|   Paleolitas |
| **Akmens amžius** |

Geležies amžiaus ginklai ir papuošalai
**Geležies amžius** – priešistorinis archeologinis laikotarpis, kuris pagal trijų periodų sistemą eina po akmens ir bronzos amžių. Geležies amžiui būdingas geležies įrankių ir ginklų naudojimas. Po geležies amžiaus, priklausomai nuo kultūrinio arealo, seka antika arba ankstyvosios istorinės kultūros.

Ankstyvoji istorija prasideda su rašto naudojimu. Priklausomai nuo to, ar konkreti civilizacija jau turėjo raštą ar ne, geležies lydymas ir apdirbimas patenka į priešistorę (Vidurio ir Rytų Europa) arba ankstyvąją istoriją (Viduržemio jūros baseinas, Artimieji Rytai, Kinija, Indija). Geležies amžiaus metu daugelio kultūrų žmonės pradėjo naudoti raštą. Dėl to daugelyje regionų geležies amžius yra priešistorės pabaiga. Po geležies amžiaus (priklausomai nuo konkrečios kultūros) prasidėjo Antika arba Tautų kraustymosi periodas.

Geležies amžius Viduržemio jūros regione prasidėjo apie 1100 m. pr. m. e., šiaurės Europoje – 800 - 700 m. pr. m. e. Kinijoje geležies amžius prasideda apie 600 m. pr. m. e., Afrikoje apie 500-400 m. pr. m. e., Pietų Afrikoje apie 200 m. pr. m. e.

Kaip ir kitų priešistorinių laikotarpių atveju, geležies amžiaus chronologinės ribos gerokai svyruoja priklausomai nuo kultūrinės ir geografinės aplinkos. Be to, kai kurios civilizacijos neturėjo geležies amžiaus, pvz., prieškolumbinės Amerikos civilizacijos. Taip pat svarbu pažymėti, kad „geležies amžius“ nėra evoliucinė pakopa, bet naudojamas pabrėžti technologijos, kuri paveikė kai kurias, ypatingai europines, kultūras reikšmę.

## Vidurio Europa

Vidurio Europoje geležies amžius prasideda apie 800 m. pr. m. e. Vidurio Europos geležies amžius yra dalijamas į keletą periodų:

* Senasis geležies amžius (800-450 m. pr. m. e.), vadinamasis Halštato periodas
* Vėlyvasis geležies amžius (450- 30/15 m. pr. m. e.), vadinamasis Lateno periodas
* Imperatoriškasis periodas (į rytus nuo limų, vadinamoji *Germania Libera*)

Apie Lietuvos geležies amžiaus periodizaciją žr. Geležies amžius Lietuvoje.

Svarbiausi Vidurio Europos geležies amžiaus archeologiniai paminklai:

* kapinynai Kleinbazelyje
* pilkapis Harde
* Biskupino kaimas dabartinėje Lenkijoje
* Halštatas Austrijoje
* Nešatelio priemiestis Latenas

## Šaltiniai
# Selenė

Graikų mitologijoje **Selenė** arba **Selena** (Σελήνη, „mėnulis“) – mėnulio deivė. Romėnų mitologijoje jos atitikmuo yra deivė Luna. Selenė buvo titanų Hiperiono ir Tėjos dukra.

Kai jos brolis Helijas, saulės dievas, baigdavo savo kelionę dienos dangumi, Selenė pradėdavo savo kelionę nakties dangumi.

Mene Selenė vaizduojama, kaip graži moteris išblyškusiu veidu, važnyčiojanti sidabrinį vežimą, traukiamą poros arklių. Dažnai ji vaizduojama jojanti ant arklio ar buliaus, vilkinti mantiją ir pusmėnulio ženklu pasipuošusi galvą, bei nešanti deglą.

Pagal legendas pasakojama, kad ji mylėjusi gražų piemenį (pagal Apalonijų iš Rodo) ar Elio karalių (pagal Pauzaniją), ar medžiotoją Endimioną iš Mažosios Azijos. Jis jai buvo toks gražus, kad ji paprašiusi Dzeuso suteikti jam nemirtingumą, kad Endimionas niekada jos nepaliktų. Pagal Pauzanijų Selenė ir Endimionas turėjo 50 dukterų. Su Dzeusu susilaukė Pandijos, Nemėjos liūto ir Ersos.

Cheminis elementas Selenas buvo pavadintas pagal dievės vardą.

Romėniška skulptūra Luna/Selenė

## Išnašos
# Kangdžu

|  |
| --- |
| **Kazachijos istorija** |
| Skitai (Sakai) > *Šiongnu* |
| Kangdžu, Alanai, Eftalitai, Vusuniai, Juebanai |
| Vakarų tiurkų kaganatas |
| Chazarai, Kangarai, Tiurgešai |
| Pečenegai, Ogūzai, Kimakai, Karlukai |
| Kipčiakai, Karakitajai, Karachanidai |
| Aukso orda, Čagatajaus ulusas |
| Nogajų orda, Uzbekų chanatas |
| Kazachų chanatas |
| *Rusijos imperija* |
| *Tarybų Sąjunga:* |
| Kirgizijos ATSR > Kazakijos ATSR > Kazachijos TSR |
| Kazachija |

**Kangdžu** (kin. 康居, pinyin: *Kangju*), kitaip **kangiujai** (rus. *Кангюй*), **kangli** − nenustatytos kilmės senovinė tauta gyvenusi teritorijose dab. Kazachstano pietryčiuose bent iki III a. Pagal juos bent iki VIII a. vadinamas ir senovinis jų gyventas regionas Syrdarjos vidurupyje. Į rytus nuo jų buvo Fergana, o į vakarus gyveno alanai (kin. 奄蔡, pinyin: *Yancai*).

## Istorija

Vidurinė Azija I a. Kangdžu kontroliuojamos teritorijos pažymėtos tamsiai mėlynai.
Kadangi kangdžu gyveno apsupti indoeuropiečių tautų (skitų, tocharų), dažniausiai yra daroma prielaida, kad jie irgi buvo indoeuropiečiai. Tačiau japonų mokslininkas Sh. Kurakichi bandė įrodyti jų tiurkišką kilmę Šis klausimas kol kas nėra atsakytas.

Kangdžu pradedami minėti kinų šaltiniuose nuo II a. pr. m. e. Kinų keliautojas Zhang Qian apie juos rašo: *„Kangdžu yra maždaug 2000 li (832 km) į šiaurės vakarus nuo Dajuano. Čia žmonės yra klajokliai ir papročiais panašūs į juedži. Jie turi 80 ar 90 tūkstančių gerų lankininkų. Šalis yra maža ir ribojasi su Dajuanu. Ji pripažįsta valdžią juedži pietuose ir šiongnu šiaurėje“*.

Kuomet pietiniai kaimynai tocharai (juedži) II a. pr. m. e. pabaigoje išplėtė teritorijas į pietus ir perkėlė savo galios centrą į Baktriją, kangdžu pradėjo plėsti savo hegemoniją aplinkinių tautų atžvilgiu. Kinų metraštis Han dinastijos istorija rašo, kad I a. pr. m. e. jų valdžioje buvo alanai (vakaruose), Fergana (pietryčiuose) ir „Penki mažieji karaliai“ (kin. 小王五) Sogde (pietuose). 125 m. metraštis patvirtina, kad Kangdžu valdė Sogdą, alanus, šiauriau jų buvusią *Yan* gentį ir Chodžentą (kin. 北烏伊, pinyin: *Beiwuyi*).

Pasiuntiniai iš Kangdžu lankydavosi Kinijoje iki III a. Po to jų istorija nutrūksta. Manoma, kad Kangdžu absorbavo eftalitai. Vėliau teritoriją valdė Tiurkų kaganatas.

## Nuorodos
# Mnemonika

Krumplių mnemonika, skirta prisiminti kiekvieno mėnesio dienų skaičių Grigaliaus kalendoriuje. Kiekvienas krumplis simbolizuoja 31-os dienos mėnesį.
**Mnemonika** (gr. mnēmonikon (technēma) 'įsiminimo menas') – papildomomis asociacijomis praplečianti atminties galimybes, įsiminimą ir atsiminimą palengvinanti būdų sistema.

## Istorija

Mnemonikos pradininku laikomas senovės graikų poetas Simonidas, gyvenęs apie 556–468 m. pr. m. e. Senovės Graikijos mokslininkai ir kalbų sakytojai taikydami mnemoniką įsivaizduodavo vaikštantys jiems pažįstamomis vietomis ir įsimintinus dalykus susiedavo su kiekviena vieta. Vėliau sakydami kalbą jie mintyse sugrįždavo į kiekvieną iš tų vietų ir prisimindavo jai priskirtą vaizdą, dalyką. Mnemonikos būdų sistemą sudarė vokiečių vienuolis G. von Feinaigle (1760–1819). Mnemonika tapo mokslo objektu XX a. viduryje.

## Tikslai

Mnemonika padeda ne tik mechaniškai įsiminti, bet ir įsimenamą informaciją sujungti loginiais prasminiais ryšiais. Taikant mnemoniką galima kūrybiškai į sistemą įtraukti informaciją, sėkmingiau spręsti analitinio (pavyzdžiui, rasti panašumus) ir formalaus (pavyzdžiui, nuspėti rezultatus) mąstymo užduotis. Mnemonika pasitelkiama ir psichiniams procesams (sakykime, vaizdiniams) analizuoti. Mnemonika leidžia geriau įsiminti ne tiek prasmingą, be ryškesnių struktūrinių ryšių (tai paprastai skaičiai, datos, vardai) informaciją susiejant ją su nesunkiai įsimenama.

## Būdai

Labiau įsimenama prasminiu arba ritminiu būdu išdėstant medžiagą. Objektas įsimenamas mintyse jam priskiriant vietą gerai pažįstamoje, tam tikru principu padalytoje įsivaizduojamoje erdvėje, arba spalvų eilė spektre (vaivorykštėje) įsimenama pagal sakinio žodžių pirmąsias raides, kurios atitinka spalvų pavadinimų pirmąsias (*rado Onutė girioj žiburėlį, žiūri – mažas vabalėlis*). Dažniausiai būna tokios įsiminimo sistemos: vaizdinių (geriau atkuriama su vaizdais susieta informacija, pavyzdžiui, skaičius 1 – *išdidus žmogus*, 2 – *linksma moteris*, 3 – *paniuręs žmogus* ir kita), vietų (grindžiamasi vaizduote ir pagerina įprastas atminties galimybes 2–7 kartus) ir pagalbinių žodžių (leidžia lengviau išmokti užsienio kalbų žodžius, prisiminti vardus, vietas, šis metodas geras mokant kiek atsilikusius ir prasčiau besimokančius, savo išmokimo ir įsiminimo strategijų neturinčius vaikus).

## Išnašos
# Šaulys (žvaigždynas)

Šaulio žvaigždynas
**Šaulys** (*Sagittarius*, *Sgr*) – 15-as pagal dydį pietinio pusrutulio ryškus žvaigždynas Paukščių Take. Lietuvoje vasaros mėnesiais neaukštai pakylantis virš horizonto. Žvaigždyne yra mūsų Galaktikos centras (A Sgr, galbūt juodoji skylė), taip pat žiemos saulėgrįžos taškas.

Šumerai su šiuo žvaigždynu siejo karo dievą Nergalą. Babiloniečiams tai buvo dievas Pabilsagas (helenizmo laikais vaizduotas kaip kentauras, kai kada su skorpiono uodega). Arabai įžiūrėjo pulkelį stručių, atėjusių atsigerti iš dangiškos upės Paukščių Tako, egiptiečiai – liūtą, kinai – tigrą, indai – arklį. Žvaigždyne yra Lagūnos, Omegos ir Trišakio ūkai, kurie aiškiai matomi pro žiūronus.

## Ryškiausios žvaigždės

* **Kaus Australis** – ε Sgr 1m,79
* **Sadira** – σ Sgr 2m,05
* **Ascela** – ζ Sgr 2m,60
* **Kaus Media** – ε Sgr 2m,72
* **Kaus Borealis** – λ Sgr 2m,81
* **Albaldahas** – π Sgr 2m,88

## Kiti objektai

* Padrikieji spiečiai M 21, M 23, M 24, M 25
* Kamuolinis spiečiai M 22, M 28, M 55 (viso priskaičiuojama apie 30);
* Difuziniai ūkai M 8 (*Lagūnos*), M 17 (*Omega*), M 20 (*Trilypis*).

## Mitai

Senuosiuose žvaigždėlapiuose žvaigždynas vaizduojamas kaip kentauras šaunantis iš lanko, dažniausiai siejamas su Cheironu.

## Zodiako ženklas

9-asis Zodiako ženklas.

## Šaltiniai
# Pietų Australija

| Pietų Australija angl. *South Australia* |
| --- |
|

|  |  |
| --- | --- |
|  |  |
|  |  |
|  |

 |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+9:30) ------ vasaros: (UTC) |
|  |
| **Valstybė** |  Australija |
| **Administracinis centras** | Adelaidė |
| **Įkūrimo data** | 1834 m. |
| **Gubernatorius** | Hieu Van Le |
|  |
| **Gyventojų** (2016 kovas) | 1 706 500 |
| **Plotas** | 1 043 514 km² |
| **Tankumas** (2016 kovas) | 1,64 žm./km² |
|  |
| **ISO 3166-2** | AU-SA |
|  |
| **Tinklalapis** |  |
|  **Vikiteka** | Pietų AustralijaVikiteka |

**Pietų Australija** (angl. *South Australia*, SA) – valstija pietinėje Australijos dalyje. Vakaruose ribojasi su Vakarų Australija, šiaurėje – su Šiaurine teritorija, šiaurės rytuose – su Kvinslandu, rytuose – su Naujuoju Pietų Velsu, pietryčiuose – su Viktorija. Pietinė valstijos dalis skalaujama Didžiosios Australijos įlankos. Administracinis centras – Adelaidė.

Valstijos šiaurinę dalį užima Eiro ežero įduba. Į šiaurę nuo jos prasideda Simpsono dykuma. Šiaurės vakarinėje Pietų Australijos dalyje vyrauja dykumos (Didžioji Viktorijos dykuma) su iškilusiais kalnų masyvais (Masgreivo kalnagūbris, aukštis iki 1435 m). Palei Didžiąją Australijos įlanką driekiasi plokščia, retai gyvenama Nalarboro lyguma. Pietvakariuose iškilęs nedidelis Flinderso kalnagūbris, ties Adelaide besileidžiantis į Murėjaus žemupio lygumas. Be Eiro ežero, valstijoje yra dar keletas nemažų ežerų: Gerdnerio ežeras, Torenso ežeras, Fromo ežeras. Pietų Australijai priklauso Kengūrų sala.

## Didžiausi miestai

* Adelaidė – 1124,3 tūkst. gyv.
* Maunt Gambyras – 29,6
* Vajala – 21,7
* Port Piris – 14,1
* Port Ogasta – 13,7

Lygumos netoli Adelaidės
Flinderso kalnagūbris

| Australijos valstijos ir teritorijos |  |
| --- | --- |
|

|  |  |
| --- | --- |
| Valstijos: | Kvynslandas | Naujasis Pietų Velsas | Pietų Australija | Tasmanija | Vakarų Australija | Viktorija |
| Vidinės teritorijos: | Australijos sostinės teritorija | Džarvio įlankos teritorija | Šiaurės teritorija |
| Išorinės teritorijos: | Ašmoro ir Kartjė salos | Australijos Antarktinė teritorija | Kalėdų sala | Kokosų salos | Koralų jūros salos | Herdo ir Makdonaldo salos | Norfolko sala |

 |