Rikunarita-ORG/Wikinium huggingface dataset:
# אפיגרפיה

כתובת נקבת השילוח
כתובת-סלע בוואדי ראם (ירדן)
**אֶפִּיגְרַפְיָה** (ביוונית: **επιγραφή**, "כתובת") הוא ענף במדע הארכאולוגיה העוסק במיון ובחקר של כתובות ותחריטי סימנים ואותיות על גבי אבן, מתכת, חרס וחומרים דומים. תחום זה נבדל מתחומי המחקר של כתבי יד עתיקים, שנכתבו בדיו על נייר, גוויל, קלף או פפירוס, תחומים הנקראים "פפירולוגיה" ו"פלאוגרפיה". ענף האפיגרפיה מהווה את אחד מעמודי היסוד של המחקר הארכאולוגי המודרני.

האפיגרפיה עוסקת הן בחקר בלשני של הכתוב והן בניתוח כתובות אלו כמסמכים המעידים על אירועים היסטוריים ועל חיי התרבות בתקופות קדומות.

מדע האפיגרפיה החל להתפתח במאה ה-16. בראשיתו, הוא התמקד בכתובות בשפה הלטינית. בין חשובי החוקרים בתחום זה ניתן למנות את וילהלם הנצן, בארטלומיו בורגסי, ותאודור מומזן. האחרון היה היוזם של קורפוס הכתובות הלטיניות (*Corpus Inscriptionum Latinarum*) – אוסף רב כרכים שהחל לצאת לאור בגרמניה בשנת 1863, שמכיל את כל הכתובות הלטיניות הידועות, ומקבצן לעבודה אחת. עד היום יצאו כ-20 כרכים, המכילים כ-180,000 כתובות מעובדות, מנותחות ומתורגמות. בתגובה לפרויקט גרמני זה, יזמה האקדמיה הצרפתית את קורפוס הכתובות השמיות.

ענף ארכאולוגי הקשור לאפיגרפיה הוא הנומיסמטיקה, העוסק בחקר המטבעות.

## ספרים המאגדים כתובות

* אוסף הכתובות הלאטיניות (בלטינית: *Corpus Inscriptionum Latinarum*, קיצור: **CIL**) – אוסף רב כרכים שהחל לצאת לאור בגרמניה בשנת 1863 בעריכת תאודור מומזן, שמכיל את כל הכתובות הלטיניות הידועות, ומקבצן לעבודה אחת. עד היום יצאו כ-20 כרכים, המכילים כ-180,000 כתובות מעובדות, מנותחות ומתורגמות.
* כתובות נבחרות בלטינית (בלטינית: *Inscriptiones Latinae Selectae*, קיצור: **ILS**) - אוסף כתובות בלטינית בעל שלושה כרכים שנערך על ידי הרמן דסאו. העבודה פורסמה בשלושה חלקים בשנים 1892–1916.
* השנה האפיגרפית (בצרפתית: *L'Année épigraphique*, קיצור: **AE**) - אוסף כתובות בלטינית ויוונית היוצא לאור כל שנה בצרפתית.
* Roman Military Diplomas (בעברית: "דיפלומות צבאיות רומאיות", ובקיצור: **RMD**) הוא אוסף של דיפלומות צבאיות רומאיות, הכולל את כל הדיפלומות צבאיות רומאיות שפורסמו משנת 1955. עד היום פורסמו 5 כרכים בעריכתם של מרגרט רוקסן ופול הולדר, הכוללים למעלה מ-470 דיפלומות.
* אוסף הכתובות השמיות (בלטינית: *Corpus Inscriptionum Semiticarum*, קיצור: **CIS**) – אוסף אלפי כתובות בשפות שמיות (פיניקית, ארמית, חמיירית, שבאית ועוד שפות ערביות קדומות).
	+ רפרטואר הכתובות השמיות (בצרפתית: *Répertoire d'Épigraphie Sémitique*, קיצור: **RÉS**) – אוסף לא ממוין של כתובות בשפות שמיות שונות, שלא התפרסמו ב־CIS, כולל כתובות עבריות.
* כתובות כנעניות וארמיות (בגרמנית: *Kanaanäische und Aramäische Inschriften*, קיצור: **KAI**) – אוסף מצומצם של כ־300 כתובות בשפות שמיות צפון־מערביות (פיניקית, מואבית, עמונית, עברית וארמית לניביה), המהווה סטנדרט לציטוט כתובות בשפות אלה.
* אוסף הכתובות של יודיאה-פלשתינה (בלטינית: *Corpus Inscriptionum Iudaeae Palaestinae*, קיצור: **CIIP**) – קורפוס שמטרתו לתעד את כל הכתובות המתוארכות בין המאה הרביעית לפני הספירה ועד למאה השביעית לספירה בשפות שונות, שהתגלו בשטח ישראל (למעט השומרון והגולן מטעמים פוליטיים).

## לקריאה נוספת

* האנציקלופדיה העברית, הוצאת ספרית פועלים, 1988:
	+ כרך ה', הערך אפיגרפיה, עמ' 188.
	+ כרך כ', הערך כתובות, עמ' 1108–1109.

## קישורים חיצוניים

 מדיה וקבצים בנושא **אפיגרפיה** בוויקישיתוף
* מאגר מקיף של כתובות לטיניות, זמין לחיפוש
* אפיגרפיה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
* כתובות, דף שער בספרייה הלאומית
# סונו ג'וי

לוחם סומו מטיל זרים ביוקוהמה, בכרזה מ-1861
**סונו ג'וי** (ביפנית: 尊皇攘夷, מילולית: "כבדו את הקיסר, גרשו את הברברים") הייתה פילוסופיה פוליטית ותנועה חברתית יפנית ששאבה מהנאו-קונפוציאניזם. היא הפכה להיות המוטו של התנועה שפעלה להדחת שוגונות טוקוגאווה בשנות החמישים והשישים של המאה ה-19, בסוף תקופת אדו.

## מקורות

מקורה של הססמה "סונו ג'וי" הוא סיני, באדון הואן ממדינת צ'י בתקופת האביב והסתיו. באותה תקופה איבדה שושלת ג'ואו את שליטתה על הנחלות הפאודליות ונפלה קורבן לפלישות חוזרות ונשנות. האדון הואן השתמש בססמה כביכול על מנת לעודד בעלי נחלות אחרים לתמוך בג'ואו, אך למעשה השתמש בה על מנת לזכות באהדתם של האדונים הפאודלים ולקרוא תגר על שלטונה של השושלת.

ביפן, ניתן לזהות את שורשי הססמה בכתביהם של הוגים קונפוציאניים מהמאה ה-17, בתארם את קדושת הכס הקיסרי ואת עליונותו על פני שאר המונרכים בעולם. המלומד סיישיסאי אאיזאווה כתב ב-1825 שסונו פירושו הכבוד אותו חולק השוגון לקיסר, וג'וי הוא נידוי הנצרות מיפן.

## השפעות

עם הגעת כלי שיט זרים לחופי יפן בסוף המאה ה-18 וראשית המאה ה-19, עמדה מדיניות הבידוד של יפן בסימן שאלה. חלק ה"ג'וי" (גרשו את הברברים) ב"סונו ג'וי" קיבל משמעות של התנגדות להסכם קנגאווה, שבו אילצו האמריקאים את יפן לסחור עמם ב-1853. ההסכם נחתם תחת איומי ספינות התותחים של קומודור מת'יו פרי ונתקל בהתנגדות הסמוראים. העובדה שהשוגונות חתמה על ההסכם על אף התנגדות הקיסר הייתה הוכחה מספקת לסמוראים רבים שחלק ה"סונו" (כבדו את הקיסר) לא עמד במבחן המציאות, ורבים קראו להדחת השוגונות והחלפתה בממשלה שתציית לקיסר.

הססמה הפכה להיות קריאת הקרב של ההאן המורדים צ'ושו וסצומה, שזכו לתמיכת הארמון הקיסרי בקיוטו. הקיסר קומיי הפר מסורת בת מאות שנים והחל להתערב בענייני המדינה, התסיס כנגד ההסכמים, אף ניסה להתערב בסדר הירושה של השוגונות וב-1863 פרסם קומיי צו שקרא לסילוק הברברים. אף על פי שלשוגונות לא הייתה אפשרות לאכוף אותו, עורר הצו התקפות כנגד השוגונות עצמה וכנגד זרים ביפן, שהמפורסמת בהם הייתה תקרית נממוגי, בגינה נאלצה השוגונות לשלם לבריטניה פיצויים. התקפות אחרות כללו ירי תותחי חוף על ספינות זרות בעיר שימונוסקי.

פעולה זו הביאה בסופו של דבר לשינוי בתנועת סונו ג'וי. לאחר הפגזת הספינות הזרות דרשה ממשלת בריטניה תשלום פיצויים, ומשנדחתה הדרישה הפגיזו ספינותיה את בירת סצומה, קגושימה. תקרית זו הבהירה ליפנים שאין באפשרותם להילחם במעצמות הזרות, והתנועה הפנתה את מרצהּ להדחת השוגון, בתהליך שהסתיים ברסטורציית מייג'י.

הססמה מעולם לא הפכה למדיניות רשמית של הממשלה או אפילו של המורדים. על אף תוכנהּ, למורדים, ובעיקר לסצומה, היו קשרי מסחר עם המעצמות הזרות, דרכן רכשו רובים, כלי ארטילריה, ספינות וטכנולוגיה אחרת.

לאחר השלמת רסטורציית מייג'י והשבת השלטון לקיסר, החליפה את סונו ג'וי הסיסמה "מדינה עשירה, צבא חזק" (富国強兵), שקראה לתושבי יפן לאמץ את המודרניזציה.

## בספרות

בספר גאי ג'ין של ג'יימס קלאוול מופיעות דמויות החברות בתנועת סונו ג'וי ונבחנת השקפת עולמם כלפי השוגונות והזרים.

## קישורים חיצוניים

 מדיה וקבצים בנושא **סונו ג'וי** בוויקישיתוף
# לאו דזה

לאו דזה
老子|  |
|
לידה |
601 לפנה"ס צ'ו, Western Zhou  |
|
פטירה |
531 לפנה"ס (בגיל 70 בערך) |
|
מדינה |
שושלת ג'ואו  |
|
זרם |
דאואיזם |
|
תחומי עניין |
אתיקה, מדע המדינה, מטאפיזיקה |
|
יצירות ידועות |
דאו דה ג'ינג  |
|
השפיע על |
יין שי, ג'ואנג דזה, מו דזה, קרל יונג, אריך פרום, יוליוס אבולה |
|
השקפה דתית |
דאואיזם  |
|
ילדים | Li Zong  |
|   |

**לָאוֹ דְזה** (בסינית: **老子**, מילולית: מאסטר זקן), לעיתים **לאו צוּ**, **לאו טְצֵה** או **לאוזי**, אבי תורת הדאואיזם ומגדולי הפילוסופים הסינים. על פי המסורת הסינית חי במאה השישית לפנה"ס. מיוחסת לו כתיבת הדאו דה ג'ינג, החיבור הראשון של התנועה הדאואיסטית, שהיא אחת משלוש מערכות האמונה הגדולות בסין.
תורתו של לאו דזה תרמה רבות לעיצוב התרבויות הסיניות הקדומות בפרט, ותרבויות המזרח הרחוק בכלל.

## ביוגרפיה

לאו דזה רוכב על תאו
לא ידוע כמעט דבר על חייו של לאו דזה, ועצם קיומו ההיסטורי מוטל בספק. על-פי המסורת המקובלת, הוא נולד בכפר קו במחוז חנאן של ימינו, שהיה שייך לממלכת צ'ו, בשלהי תקופת האביב והסתיו (בין 722 ל-481 לפנה"ס). שמו המקורי היה *לי אר* (בפיניין: *Lǐ Ěr*, ובכתב סיני: 李耳), והוא גם זוהה עם הדמות לאו-דן (老聃, *Lǎo Dān*).
הוא שימש כספרן בספרייה הקיסרית של שושלת ג'ואו, היה מנהל הגנזך ויועצו של הקיסר. האגדה מספרת על פגישה שהתקיימה בינו לבין קונפוציוס, בשעה שזה בא ללמוד את כתבי הספרייה, שבסופה ציין קונפוציוס שלמד יותר משיחתו עם לאו דזה מאשר מהמגילות אותן בא לקרוא.

כאשר הקיסר בחר בקונפוציוס להיות מחוקק האומה החליט לאו דזה לפרוש ולצאת למסע אל הרי ההימלאיה. מששמע הקיסר על עזיבתו העביר הוראה לשומרי הגבולות לעצור אותו ולא לאפשר לו לעבור עד שיכתוב את עיקרי תורתו וכך, בגבול טיבט, עצר אותו השומר, יִין שִׂי, ובמשך שלושה חודשים כתב לאו דזה במחברת כמעט חמשת אלפים סימנים סיניים בעלי משמעויות רבות.

לפי המסורות הדאואיסטיות רצה יִין שִׂי ללמוד מלאו דזה את תורתו, ולכן ביקש ממנו לכתוב את פרטיה. כך כתב ומסר לו לאו דזה את ספר הדרך וספר הסגולה, אשר ידועים כיום כספר אחד: ה"דאו דה ג'ינג". אותו יִין שִׂי למד את הכתבים ונעשה מאוחר יותר לאבי האסכולות הדאואיסטיות המסורתיות.

על אחרית ימיו של לאו דזה מסופר כי רכב על-גבי תאו מים אל-עבר המערב, ומאז לא נודעו עקבותיו. הוא מוצג באומנות לעיתים קרובות כאשר הוא רוכב על תאו.

## דאו דה צ'ינג

 ערך מורחב – **דאו דה ג'ינג**

חיבורו היחיד של לאו דזה, ה"דאו דה צ'ינג", הוא אוסף של 81 שירים קצרים, המציגים את יסודות התפיסה הדאואיסטית, ועוסקים בהתנהגות ראויה, בצורת הממשל הרצויה ובאיזון בין יסודות שונים. הם קוראים לחיי פשטות, מתינות, והרמוניה עם הסביבה, ומשבחים את דרכו של החכם, הפועל על ידי התערבות מזערית ככל הניתן על-מנת להשפיע על סביבתו. משמעותם של חלק מהשירים סתומה ונתונה לפרשנויות שונות. משפט מרכזי מתוך הספר: "עשה באפס מעשה והכל מעצמו ייעשה" (על פי הגרסה המקובלת).

## ראו גם

* ג'ואנג דזה

## לקריאה נוספת

* "ספר הדאו", תרגום מסינית דן דאור ויואב אריאל, חרגול/עם עובד, 2007
* **דאו דה צ'ינג**, הוצאת מוסד ביאליק
* **ספר הדאו**, הוצאת חושן
* **ספר הדרך והסגולה**, מסינית קלאסית: אורי קפלן, פרפנצ'ה הוצאה לאור, 2024

## קישורים חיצוניים

* לאו דזה, ברשת החברתית Goodreads
* לאו דזה, באתר אנציקלופדיית ההיסטוריה העולמית (באנגלית)
* הסברים ומידע על לאו דזה
* קישורים ומידע על לאו דזה
* לאו-דזה: הפשטות שבטבע, מתוך אתר הרדיו הבין-לאומי של סין בעברית
* לאו דזה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
* כתבי לאו דזה בפרויקט גוטנברג (באנגלית)
* לאו-דזה, דף שער בספרייה הלאומית
# ג'אנג צ'יאן

ג'אנג צ'יאן
張騫|  |
| ג'אנג צ'יאן מתחיל במסע למרכז אסיה |
|
לידה |
195 לפנה"ס מחוז שַׁאאנְסִי סין |
|
פטירה |
114 לפנה"ס (בגיל 81 בערך) סין |
|
מדינה |
שושלת האן  |
|
מספר מסעות |
3 |
|
גילויים בולטים |
ביסוס דרך המשי |
|
אזורים שחקר |
מרכז אסיה |
|
תקופת פעילות |
138 לפנה"ס – 116 לפנה"ס (כ־22 שנים) |

**גָ'אנְג צ'יאן** (בכתב סיני מסורתי: **張騫**; בסינית מפושטת: **张骞**; פין-יין: Zhāng Qiān;‏ 195 לפנה"ס – 114 לפנה"ס) היה שליח הקיסרות הסינית מחוץ לסין במאה השנייה לפנה"ס, והדיפלומט הראשון שהביא לקיסר מידע אמין על מרכז אסיה, בתקופת הקיסר וו משושלת האן. בעקבות מסעותיו תרם לביסוס "דרך המשי".

## חייו

ג'אנג נולד בעיר חַאנְג'וֹנְג של ימינו, בפרובינציית שאאנשי. מעט מאוד ידוע על קורות חייו, ועיקר התיאור במקורות נע סביב התרומה שלו בעת השירות אצל הקיסר ווּ (Wu). בשנת 138 לפנה"ס, בתקופת שושלת האן, נשלח ג'אנג על ידי הקיסר וו, לכרות בריתות עם אנשי עם היוּאֶה-גִ'י , כנגד אויביה העיקריים של סין, עם הנוודים שיונגנו, שהיוו בתקופה זו את עיקר הכוח הצבאי במזרח אסיה ושלטו ממנצ'וריה ועד לאזורים המערביים.

ג'אנג יצא לשליחות מצ'אנג-אן, עם משלחת של כ-100 חיילים, אל עבר העם היואה-ג'י. המסע היה קשה ובדרך נלקחו ג'אנג וחייליו בשבי השיונגנו. לאחר עשר שנים בשבי, שבמהלכן התחתן והפך לאב, הצליח ג'אנג להימלט משומריו, והמשיך בדרכו לחפש אחר מדינת יואה-ג'י. בדרכו הגיע אל המדינה דַה-יוּאָן . שליטהּ של מדינה זו שמע על עוצמתה של שושלת האן ושאף לפתח עימה יחסי ידידות, לכן שמח לארח את ג'אנג ושלח אליו מדריכים ומתורגמנים שליוו אותו אל מדינת קַאנְג-ג'וּ (Kangju) הסמוכה ליואה-ג'י.

מפת מסעות של צ'אנג צ'יאן
לבסוף הגיע ג'אנג ליואה-גי והתקבל בברכה, אך כאשר החל לדבר על מטרת ביקורו, סירב השליט להצטרף אל שושלת האן במתקפה כנגד השיונגנו. הוא טען שהמרחק בין סין ויואה-ג'י גדול מדי, ולכן לא ניתן יהיה לסייע ישירות ומיידית זו לזו בעת מתקפה. מלבד זאת, לטענת השליט, מדינתו הצליחה להתפרש לרוחב האזור, ותושביה נהנו מרווחה כלכלית והיו מאושרים דיים.

ג'אנג נשאר במדינת יואה-ג'י למעלה משנה, אך כשל בכריתת הברית שלשמה נשלח, ולבסוף החליט לשוב לסין. בדרכו חזרה נלקח שוב בשבי על ידי השיונגנו. כעבור למעלה משנה, ברח במהלך מריבות פנימיות של השיונגנו. כך, לאחר 13 שנה מחוץ לארצו, חזר ג'אנג לצ'אנג-אן, בלוויית חייל אחד בלבד מתוך המשלחת עימה יצא לדרך. לאחר שובו, שיבח אותו הקיסר ווּ על פיקחותו ועל עוז-רוחו. הוא התרשם מסיפוריו ובמיוחד מסיפורו אודות זן מיוחד של סוסים, אשר גודלו בשדות המרעה העשירים באזור אוזבקיסטן. סוסים חזקים אלו נראו לקיסר כפתרון טוב כנגד הטקטיקות האכזריות של חיל הפרשים של השיונגנו. כמו כן, הכרת המדינות הרבות באזורים המערביים גרמה לקיסר להכיר בחשיבות שביצירת קשרי כלכלה ומסחר עימן.

ג'אנג נפטר בשנת 114 לפנה"ס. מסעו, על אף שנכשל, היווה את הבסיס לדרך המשי, וג'אנג מכונה לעיתים "אבי דרך המשי".

## קישורים חיצוניים

 מדיה וקבצים בנושא **ג'אנג צ'יאן** בוויקישיתוף
* ג'אנג צ'יאן, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
# גלות

**גלות** (באכדית: **Galitu** – גירוש, הגליה) היא עקירה, בדרך כלל מאולצת, של אדם או קבוצה ממולדתם. ההגליה נחשבת עונש חמור ביותר ועד למאה העשרים אף שימשה לעיתים קרובות כתחליף לעונש מוות.

מפה המתארת את הגליות תושבי ממלכת ישראל על ידי האשורים.
ההגליה נחשבת עונש חמור במיוחד בשל העובדה שהגולה מנותק ממשפחתו (אלא אם כן היא מוגלית יחד עמו) ומתרבותו ונאלץ להסתדר בסביבה שהיא לעיתים קרובות עוינת. ההגליה משמשת לעיתים קרובות כדרך למנוע ממנהיגים בלתי רצויים להשפיע על הציבור.

בעת העתיקה השתמשו אימפריות כגון אשור, בבל ורומא בהגליה המונית של עמים שלמים כעונש על מרידות בהן וזאת מתוך הנחה כי עם המנותק מארצו יתפורר ויעלם. מרבית העמים אכן לא שרדו בעקבות ההגליה, כשהחריג הבולט הוא עם ישראל שהצליח בחלקו לשרוד לאחר גלות בבל, וגלות רומי. פרס לעומת זאת נקטה בטכניקה הפוכה של החזרת עמים גולים כדרך להבטחת נאמנותם לאימפריה.

לפי התורה וההלכה על הורג נפש בשגגה לגלות לעיר מקלט עד מותו של הכהן הגדול. עניין זה ניתן להבין או בתור עונש, או בתור כפרה.

בעת החדשה השתמשו אימפריות רבות בהגליה של מנהיגי מדינות שכבשו ושל פושעים. כך הוגלה נפוליאון לאי אלבה ולאחר מכך לסנט הלנה וכך נוסדה אוסטרליה כמושבת עונשין של האימפריה הבריטית.

בתקופה המודרנית נעשה שימוש נרחב בחילופי אוכלוסין שהם סוג, מוסכם אמנם, של הגליה המונית. יוסיף סטלין הגלה עמים שלמים לסיביר בשל חששו משיתוף פעולה שלהם עם גרמניה הנאצית במהלך מלחמת העולם השנייה. גם מדינות הציר ובמיוחד גרמניה הנאצית השתמשו בהגליות המוניות. לאחר מלחמת העולם השנייה, התקבלה אמנת ז'נבה הרביעית האוסרת על גירוש תושבי שטח כבוש.

לאחר מלחמת העולם השנייה חלה ירידה חדה בהגליות לארצות זרות וזאת בעקבות התפתחות התקשורת שאפשרה לגולים להישאר בקשר עם הקהילות מהן הוגלו. עם זאת הגליה פנים מדינית לאזורים נידחים נשארה טכניקה פופולרית של ענישה במדינות דיקטטוריות.

## ראו גם

* אוסטרקיזם

## לקריאה נוספת

* ארנולד איזן, **גלות**, בתוך: ארתור א. כהן ופול מנדס-פלור (עורכים), **לקסיקון התרבות היהודית בזמננו: מושגים, תנועות, אמונות**, הוצאת עם עובד, תל אביב, תשנ"ג, 1986. עמ' 68–72

## קישורים חיצוניים

 מדיה וקבצים בנושא **גלות** בוויקישיתוף
* גלות, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)

 ערך זה הוא קצרמר בנושא היסטוריה ובנושא חוק ומשפט. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו**להרחיב אותו**.
# יומון העם

יומון העם
人民日报|  |
|  |
| עמוד השער של העיתון מיום 1 באוקטובר 1949, יום ההכרזה על הקמת הרפובליקה העממית של סין |
|
מדינה |
הרפובליקה העממית של סין  |
|
מערכת |
בייג'ינג  |
|
פורמט |
ברודשיט  |
|
תקופת הפעילות |
15 ביוני 1948 – הווה (78 שנים)  |
|
תוכן |
|
שפה | written vernacular Chinese, סינית  |
|
ISSN |
1672-8386 |
|
עמוד ראשון |
עמוד ראשון מהיום |
|
בעלי תפקידים |
|
מו"ל | People's Daily Press  |
|
בעלים |
הוועדה המרכזית של המפלגה הקומוניסטית של סין, המפלגה הקומוניסטית של סין  |
|
שידור והפצה |
| www.haiwainet.cn |
|   |

**יומון העם** (בסינית: **人民日报**; בפין-יין: **Rénmín Rìbào**, "יֶנְמִין יִיבַּאוֹ") הוא עיתון יומי
סיני, היוצא לאור על ידי המפלגה הקומוניסטית של סין. לעיתון תפוצה שנעה בין שלושה לארבעה מיליון עותקים וכן מהדורות מקוונות בשפות אחדות. ככלל, העיתון מבטא את עמדות המפלגה הקומוניסטית הסינית ואת מדיניותה.

העיתון הופיע לראשונה ב-15 ביוני 1948, לקראת סיום מלחמת האזרחים בסין, והמערכת שכנה בעיר פינגשאן במחוז חביי. עם השלמת השתלטות הקומוניסטים על סין הועברה מערכת העיתון לבייג'ינג בחודש מרץ 1949. העיתון היה תחת שליטה הדוקה של בכירי המפלגה הקומוניסטי הסינית, ובעת שלטונו של מאו דזה-דונג נשלט ישירות על ידי מזכירו של מאו.

## יומון העם בעת מהפכת התרבות

בעת מהפכת התרבות שימש יומון העם אחד המקורות הבודדים למידע על המתרחש בסין - הן כלפי העולם והן בתוך סין. בתקופה זו, נחשבו מאמרי המערכת של העיתון כעמדות הרשמיות של ההנהגה הסינית ושיקפו את האקלים האנטי-אינטלקטואלי של אותה תקופה. פעמים רבות שימש העיתון כמדד למעמדם הפוליטי של בכירים במפלגה, בהנהגה ובצבא - על פי מיקום הידיעות אודות האישים נמדד גם מעמדם.

## העיתון כמבטא המשטר

מאמרי המערכת ביומון העם נחשבים על ידי מומחים לסין מחד ועל ידי תושבי סין מאידך כמבטאים של מדיניות הממשלה והמפלגה הקומוניסטית של סין. בעיתון קיימת הבחנה בין מאמרי המערכת, פרשנויות ודעות. למרות שכל החומרים הכלולים העיתון עוברים אישור של מוסדות המפלגה הקומוניסטית של סין, קים מדרג ברור בין החלקים שצוינו, ומאמרי המערכת נחשבים למבטאים המדויקים ומוסמכים יותר של מדיניות המפלגה והנהגת סין. מאמר דעה או פרשנות המופיע בעיתון, יכול לרמז לקוראים על מחלוקת או ויכוח בקרב ההנהגה, בעוד שמאמר מערכת מעיד על עמדה רשמית של המשטר. לאחר מותו של מאו זדונג חשפו מאמרי המערכת את פעילות כנופיית הארבעה והצביעו את הדרך למדיניות הפרגמטית של ממשיכי דרכו של מאו.

## מודרניזציה של העיתון

כיום העיתון אינו מהווה מקור בלעדי למידע על סין ועבור תושבי סין, כבעבר. עיתונים מתחרים מבית ומחוץ הביאו לשינויים רבים בעיתון, ואחד מהם הוא העלאת מהדורה מקוונת של העיתון (בשנת 1997). באתר האינטרנט של העיתון מופיעים גם פורומים, בהם יכולים הקוראים להגיב ולהתדיין על נושאים שונים. כמו כן כוללת גרסת האינטרנט של העיתון גם תרגומים לרוסית, צרפתית, אנגלית וערבית.

## קישורים חיצוניים

 מדיה וקבצים בנושא **יומון העם** בוויקישיתוף

* אתר האינטרנט הרשמי של יומון העם (באנגלית)

* אתר האינטרנט הרשמי של יומון העם (בספרדית)

* אתר האינטרנט הרשמי של יומון העם (בסינית)

* אתר האינטרנט הרשמי של יומון העם (בסינית)

* אתר האינטרנט הרשמי של יומון העם (באנגלית)

* אתר האינטרנט הרשמי של יומון העם (בסינית)

* יומון העם, ברשת החברתית פייסבוק
* יומון העם, ברשת החברתית X (טוויטר)
* יומון העם, ברשת החברתית VK
* יומון העם, סרטונים בערוץ היוטיוב
* אתר האינטרנט של העיתון (בסינית)
* אתר האינטרנט של העיתון (באנגלית)
* יומון העם, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)

## הערות שוליים
# שמות אסורים

**שמות אסורים** (בסינית 避諱) היה איסור (טאבו) לומר או לכתוב שמות (במיוחד תווים) של קיסרים ואבות קדמונים בסין.

## סוגי האיסורים

* **איסור ממלכתי על שימוש בשמות** (国讳; 國諱) היה איסור על שימוש בשמו של הקיסר או אבותיו. לדוגמה בזמן שושלת צ'ין (221 לפנה"ס – 207 לפנה"ס) אסור היה להשתמש בשם ג'נג (政) שהיה שמו הפרטי של הקיסר המכונה צ'ין שה-חואנג (כינוי שאותו נהוג לתרגם כ"הקיסר הראשון"), ושמו של החודש הראשון בשנה "גֶ'נג יוֵ'ה" (正月 – החודש הזקוף) הוחלף ב"דוּאן יוֵ'ה" (端月 – החודש הנכון). בדרך כלל נמנעו משימוש בשמות של אבות קדמונים עד שבעה דורות אחורה.
* **שמות אסורים בתוך הקלאן** (家讳; 家諱) - נאסר על אדם השימוש בשמות של אבותיו הקדמונים.
* **איסור על שימוש בשמות קדושים** (聖人諱) – נאסר להשתמש בשמות של אנשים מכובדים. לדוגמה בזמן שושלת ג'ין (1115–1234) היה איסור על שימוש בשמו של קונפוציוס.

במסמכים ובמכתבים דיפלומטיים שנשלחו בין חמולות הייתה הקפדה להימנע מהשמות האסורים הנהוגים בכל הקלאן.

בשנת 1777 כתב וּאנְג שִׁי-הוֹאוּ (王錫侯) על ספרו את שמו של הקיסר החמישי של שושלת צ'ינג, הקיסר צ'יינלונג (שלט בין השנים 1735 – 1796), ועקב כך הוצא להורג יחד עם קרוביו.

## שיטות להימנע משימוש בתווים

דוגמה להשמטת משיכת קולמוס אחרונה בשמו של הקיסר קאנגשי
היו שלוש דרכים להימנע בשימוש בתו אסור.

* שינוי התו לתו אחר שנשמע דומה או זהה.
* השארת מקום ריק במקום התו.
* השמטת משיכת הקולמוס מהתו, במיוחד משיכת הקולמוס האחרונה.

## כיום

על אף שלא מקפידים על איסורים אלה כיום באדיקות, עדיין נוהגים אנשים רבים מלהימנע מלתת לילדיהם שם דומה או בעל צליל דומה לשם של אחד מאבותיהם. דבר זה מסביר מדוע אפילו תושבי סין המודרנית מתייחסים לפנייה אל מבוגרים בשמם הפרטי כאל חוסר נימוס, ומדוע נדיר למצוא סיני עם הסיומת "הבן" או "השלישי" בשמו.

## קישורים חיצוניים

 מדיה וקבצים בנושא **שמות אסורים** בוויקישיתוף
# ארמון

חזית ארמון סנסוסי, ארמונו של פרידריך השני מלך פרוסיה, כפי שנראה בסביבות שנת 1900
ארמון האפיפיור באויניון.
**ארמון** הוא מקום מגורים גדול ונרחב, המשמש או ששימש בעבר למגורי המלך ואחרים ממשפחת המלוכה, או העומדים בראש השלטון. כפועל יוצא מכך היווה לעיתים קרובות מרכז כוח שלטוני בשלטון המונרכי.

בדרך כלל, היישוב שבו נמצא הארמון הוא בעל חשיבות בממלכה או באימפריה.
ארמונות רבים הוסבו במהלך השנים לשימושים אחרים, כמו בתי פרלמנט ומוזיאונים.

ארמון מבוצר נקרא **טירה**.

שימוש חדש יותר למילה "ארמון" הוא לציון מבנים גדולים ומפוארים, בדרך כלל מבני ציבור, גם אם אין להם קשר לשלטון, למשל "ארמון הבדולח" בלונדון.

## מקור המילה

השימוש במילה פאלאס (באנגלית "Palace") לתיאור המגורים המלכותיים מגיע מאחת משבע הגבעות ברומא, גבעת הפאלאטין (Palatine Hill), שם ישב מרכז הכוח השלטוני הראשוני של האימפריה הרומית בתחילת ימיה.

מקור המילה "ארמון" בשפה העברית אינו ברור, והיא אינה מבוססת על שורש ידוע בשפה העברית, אך יכול להיות שמקור השם הוא מן המילה "רימון" עקב צורת כתר אשר בראש הפרי המסמלת מלוכה[דרוש מקור]. המילה מופיעה בספר מלכים, עמוס, ישעיהו, ירמיהו משלי, תהילים, איכה ודברי הימים.

המילונאי אברהם אבן-שושן משער כי המלה נגזרה מן השרשים **רוֹם** או **רמה**.

## ארמונות בישראל

בממלכות ישראל ויהודה בעת העתיקה, היה ארמון המלך חלק מהמערך השלטוני. בישראל ישנם שרידים לארמונות מהעת העתיקה, החל מתקופת הברונזה הקדומה. למשל ארמון תל ירמות, ארמון מגידו וארמון הורדוס בירושלים, ששכן בחומה הצפון מערבית של העיר העליונה, שימש כמעון ראשי עבור המלך, אך נהרס כמעט לחלוטין, ורק שרידי חומותיו ומגדליו נותרו במתחם מגדל דוד והקישלה. רבים נוטים להתבלבל עם מצדים כגון מצדה והרודיון אך ההבדל טמון בפונקציה של המבנה. מבנים כגון מצדה וההרודיון לא מרכזים את הפעולות האדמיניסטרטיביות של האזור, אלו נבנו בעיקר לשם הגנה. בתקופות מאוחרות יותר ישנם בתים פרטיים מפוארים ביותר שלא שימשו כארמונות, למשל בית יהודיוף-חפץ אך מפאת פארם כונו 'ארמון'. יש המחשיבים את בית הצדק העולמי במרכז הבהאי העולמי שבחיפה כארמון. בנוסף, מתכננים חסידי חב"ד להקים בכפר חב"ד ארמון למלך המשיח.

## ארמונות מלכותיים באירופה (בהווה)

בבריטניה משפחת המלוכה הבריטית מחזיקה במגוון ארמונות, ביניהם מעונות רשמיים, משרדים, אתרי אירועים מלכותיים, ובתי נופש פרטיים, כמו ארמון בקינגהאם, טירת וינדזור, טירת בלמורל, ארמון הולירוד ובית סנדרינגהאם.

בשוודיה משפחת המלוכה השוודית מחזיקה בשלושה מעונות עיקריים: הארמון המלכותי בסטוקהולם, ארמון דרוטנינגהולם ליד העיר, וארמון סולידן באי אלנד המשמש כארמון קיץ.

בספרד ארמון מדריד, אף שאינו משמש כמעון מלכותי למלך ספרד, הוא עדיין זירת טקסים רשמיים וקבלות פנים, ומהווה תזכורת מפוארת למורשת המלוכה הספרדית. בנוסף ארמון מדריד מושך אליו תיירים רבים בזכות אולמותיו המפוארים, אוספי האמנות המרשימים וההיסטוריה העשירה שלו.

## קישורים חיצוניים

* שלי פז, "זה לא סתם גילוי זה נס", באתר ynet, 9 באוגוסט 2005
* ארמון, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
* ארמונות, דף שער בספרייה הלאומית
* ארמונות באירופה – ביקור ממלכתי באתר מסע אחר

## הערות שוליים

 ערך זה הוא קצרמר בנושא אדריכלות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו**להרחיב אותו**.