# רובה קשת נטען

רובה קשת נטען, מתקופת מדינת צ'ו
 רובה קשת נטען לשימוש לא צבאי
 כתב יד המתאר קרב ימי ובו חיילי ג'וסון המשתמשים בקשתות נטענות במהלך מלחמת אימג'ין
 קשת נטענת של שושלת מינג
**רובה קשת נטען**, (אנגלית: Repeating Crossbow סינית: 連弩 פין-יין: Lián Nǔ) הוא רובה קשת אחד הפיתוחים המוקדמים ביותר של נשק בעל מנגנון טעינה חוזרת, מנגנון מיוחד מאפשר טעינה, דריכה וירי בפעולה ידנית אחת, תוך שמירה על קצב אש גבוה ותחזוקה פשוטה. יתרונו המרכזי של הרובה הזה היה יכולתו לירות חיצים ללא צורך בהפסקות ארוכות לטעינה או דריכה. הוא הומצא ככל הנראה בתקופת ממלכת צ'ו (מדינה), במאה הרביעית לפני הספירה. תגלית ארכאולוגית משמעותית שנעשתה בקבר ממלכתי במחוז חוּבֵּיי מחזקת את האפשרות שהמנגנון היה קיים כבר במאה החמישית לפני הספירה. תגלית ארכאולוגית משמעותית שנעשתה בקבר ממלכתי במחוז חוביי מחזקת את האפשרות שהמנגנון היה קיים כבר במאה החמישית לפני הספירה החוקרים זיהו חלקי כלי נשק בעל מנגנון טעינה שהיה אב־טיפוס מוקדם לרובה הקשת הנטען כפי שהשתמר במסורת הסינית.

## היסטוריה

על פי ספר היסטוריה של מלחמת וו-יואה שנכתבה בתקופת שושלת האן המזרחית, הקשת הנטענת הומצאה בתקופת המדינות הלוחמות ממצא זה מאושש על ידי העדויות הארכאולוגיות המוקדמות ביותר לקשתות חוזרות, שנחפרו באתר קבורה במשינת צ'ו, ותוארכו למאה ה-4 לפני הספירה, בתקופת המדינות הלוחמות (475 - 220 לפני הספירה). בניגוד לקשתות נטענות מתקופות מאוחרות יותר, הקשת הנטענת העתיקה שיכלה לירות 2 חיצים הייתה בעלת ידית אחיזה דמוית קת של אקדח ובמנגנון משיכה אחורי לצורך דריכה. הקשת הנטענת משתמשת במנגנון דריכה הדורש מהמשתמש לדחוף ידית אחורית כלפי מעלה ומטה קדימה ואחורה. קשתות נטענות ידניות היו בדרך כלל בעלות יכולת ירי מוגבלת בטווח ובעוצמת הפגיעה. גרסאות גדולות בהרבה המותקנות על גבי סוסים הופיעו בתקופת שושלת מינג.
במהלך שלטונה של שושלת האן (202 לפני הספירה – 220 לספירה), מספר כרוניקות צבאיות כבר מזכירות שימוש מסיבי ברובי קשת נטענים לכחלק ממערך ההגנה המותקן על גבי חומות. פעולתו הפשוטה אפשרה לחיילים שאינם מקצועיים או שאינם חזקים פיזית (כולל נשים או חיילים פצועים) לתפעל אותו בקלות יחסית. על אף יתרונותיו המבניים, ברור כי הרובה מעולם לא החליף לחלוטין את כלי הנשק התקניים חניתות, רומחים, קשתות ארוכות ורובים מוקדמים אלא שימש כתוספת טקטית, במצבים שבהם יתרונו היחסי בקצב האש בא לידי ביטוי. בתיעוד משושלת מינג (1368–1644) נכתב כי רובי קשת נטענים סופקו לאנשי עיירות מבודדות להגנה עצמית ולא הוכנסו לחימוש הצבאי המרכזי, בשל מגבלות בטווח ובדיוק. למרות היתרונות הברורים רובה הקשת הנטען לא הצליח להתחרות בנשק החם שהחל להופיע בשדות הקרב כנשק יעיל בסוף המאה ה-18 ובסופו של דבר נדחק הצידה אך נותר בשימוש מקומי עד שלהי המאה ה־19.

## מבנה ושימוש

מבנהו של רובה קשת נטען מבוסס על גוף מרכזי מעץ קשה קשת קצרה העשויה משילוב של עץ, עצם ובמבוק, מיתר מחוזק מגידים או לעיתים מסיבי משי.
בגרסה מוקדמת יותר, שמקורה במדינת צ'ו בתקופת המדינות הלוחמות, מנגנון הטעינה מעין מוט ששלט על מחסנית כפולה קבועה בחלק העליון, וכן אחיזת אקדח בתחתית, מתחת לתושבת המיתרים. במקום ידית עילית לדריכה ולירי, היא השתמשה בידית הזזה שקצהּ היה קשור בחוט. את הידית דחפו קדימה ואחורה ביד אחת, בעוד המשתמש אחז ביציבות באחיזת האקדח ביד השנייה, בדומה למתיחת קשת רגילה. בתוך הקשת, הידית שובצה במנגנון הדק מיוחד ממתכת, עם דחיפת הידית קדימה, ההדק הוזז קדימה תפס את מיתר הקשת וננעל במקומו. עם משיכתו לאחור, מיתר הקשת נדרך, בעוד המחסנית הכפולה הזינה שני קליעים לפתחי הירי משני צדי ההדק ברגע שמיתר הקשת כמעט נמתח במלואו. בסוף פעולת המשיכה, מוט ננעל בא במגע עם מוט עגול שנצר את ידית ההזזה במקומה. המוט שחרר את ההדק ולאפשר למיתר הקשת להעיף את שני החיצים. בסופו של דבר, עיצוב זה הוחלף על ידי העיצוב מתקופת שושלת מינג, בגלל מורכבותו וביצועיו החלשים יותר.
ברובה הקשת מתקופת מינג על גבי גוף הקשת הותקנה מחסנית שבה אוחסנו החיצים. בתוך גוף הרובה הותקן מנגנון מכני, הבנוי משורת זרועות מקשרות בת שישה איברים ושבעה מפרקים. כאשר מפעילים את הידית המרכזית בתנועה קדימה ואחורה, החץ התחתון במחסנית מחליק אל חריץ הירי, המיתר נמשך לאחור, והחץ נורה. בכך נחסך הצורך בדריכה נפרדת, והירי נעשה כמעט רציף. המערכת מתוחזקת בקלות יחסית, אינה דורשת אימון פיזי מתקדם, וניתנת לתפעול גם על ידי לוחמים לא מקצועיים, נשים או חיילים פצועים. הדגם שהיה הנפוץ ביותר הכיל בין 10 ל־20 חיצים במחסנית, וחלק מהגרסאות אף יכלו לשגר שני חיצים בו זמנית לכל פעולה. עם זאת, בשל המבנה הפשוט והמיתר הקצר, עוצמת הירי נותרה נמוכה. כדי להגביר את הקטלניות, רבים מהחצים צופו ברעלים – לרוב רעלים צמחיים כמו אקוניט, שתכליתם הייתה להביא להרעלה גם במקרה של פגיעה שטחית. היתרון העיקרי של רובה הקשת החוזר היה בקצב האש. בניסויים מודרניים שבוצעו במסגרת מחקרים אקדמיים וארכאולוגיה הצליחו מפעילים מנוסים לשגר עד 10 חיצים בעשרים שניות, לעיתים אף יותר. מנגד, החסרונות הבולטים היו הטווח הקצר, הדיוק הנמוך וחוסר היכולת לחדור שריון. רובה קשת רגיל, ששימש באותה תקופה את הצבאות הממלכתיים, היה מסוגל לפגוע במטרה ממרחק של מעל ל־150 מטר ולחדור שריון קל, אך דרש אימון ארוך וכוח פיזי רב.

מבחינה טקטית, השימוש ברובה הקשת החוזר הותאם בעיקר למצבים של הגנה נייחת או ירי על קבוצות אויב במבנים צפופים בטווח קצר. חיילים מצוידים ברובה קשת נטען כזה היו יכולים ליצור "מסך אש" של חיצים מול כוחות מתקרבים, וליצור בלבול בשורות התוקפים להאט את קצב ההתקדמות וגרם לפציעות רבות. השימוש ברעלים הוסיף מימד של הרתעה פסיכולוגית, שכן אפילו פציעה קלה עשויה הייתה להוביל למוות איטי. התחזוקה של הרובה הייתה פשוטה יחסית. המיתר דרש בדיקה תקופתית ומתיחה, החיצים נבדקו לוודא שאין בהם עיוותים, והמחסנית נוקתה כדי למנוע חסימות. לעיתים שימנו את החיצים בשמן כדי לאפשר החלקה טובה יותר במסילה. כאשר הופעל בקביעות, הרובה היה מסוגל להחזיק שנים ארוכות, והיו אף דורות שעברו בירושה מאב לבן. ערכם של הרובים החוזרים עלה במיוחד במצבים של חוסר ביטחון אזרחי, אז הפך הכלי לחלק בלתי נפרד ממערך ההגנה העצמית של משפחות שלמות.

## כלי נשק מקבילים

בעת הקדומה הופיע רעיון דומה לרובה קשת הנטען בדמות ה"פוליבולוס" בליסטה יוונית־הלניסטית בעלת מנגנון חוזרת. הפילוסוף פילון מביזנטיון תיאר במלוא הפרטים את פעולתה. המכשיר תואר כאב טיפוס של מקלע חיצים, המבוסס על מנגנון דמוי שרשרת שמסובב מחסנית ויורה חיצים בזה אחר זה. עוד ב-280–220 לפני הספירה. ההבדל בין ככלי נשק הוא שהפילובולוס היה כלי נשק כבד ורובה הקשת הנטען היה נשק אישי, הבדל נוסף הוא השימוש הנרחב של רובה הקשת הנטען בעוד שלא ברור אם הפוליבולוס היה בשימוש או שנותר בגדר רעיון וההבנה שמנגנון מכני מסוגל לשלב טעינה וירי. מחקר חדש אף מציע כי ייתכן שהשימוש בפוליבלוס התבצע במהלך מצור על פומפיי, כאשר נצפו בחומות נמל העיר חורים מדורגים באלכסונים וההשערה כי הם נגרמו מירי של כלי נשק דמוי פילובולוס שפגע ברציף .

עם זאת כלי נשק בעלי מנגנון לטעינה חוזרת לא הופיעו בצבאות מערביים עד להופעת כלי נשק חמים, למרות היתרונות הגלומים בנשק נטען. לא ברור האם הסיבה לכך הן מגבלות טכניות טכנולוגיות או העדפה להצטייד בכלי נשק עם דגש על דיוק עוצמת פגיעה ויכולת חדירה בתחום זה יצרו מהנדסים בימי הביניים כלי ירי שהסתמכו על מערכות מיכאניות להשיג מטרות אלו.

יש דמיון מסוים בין רובה הקשת הנטען לבין תכנונים מאוחרים נשק אבעל מנגנון לטעינה חוזרת שהופיעו במאה ה־19 שהתבססו על מערכות מיכאניות כמו רובים בעלי פעולת מנוף או כלי ירייה רב-קני כמו מקלע גטלינג קיימת הקבלה עקרונית למערכת הפעולה ידנית של סיבוב ותנועה המקבילה להפעלת מנגנון טעינה אוטומטית.

גם בתחומים שאינם צבאיים אפשר לזהות השפעה רעיונית של מנגנונים דמויי רובה הקשת הנוען. כלים חקלאיים, מנגנוני שאיבה, מכונות דפוס מוקדמות השתמשו במנגנונים ליניאריים חוזרים, שבהם תנועה אחת יוזמת מספר תהליכים.

## קישורים חיצוניים

 מדיה וקבצים בנושא **רובה קשת נטען** בוויקישיתוף
* Chris McNab The Ingeniously Simple but Deadly Chukonu Crossbow 2019 נקרא ביולי 2027

* Ralph Payne-Gallwey 'The Crossbow' Longman's, Green & Co. London, 1903 CHAPTER XLIX THE CHINESE REPEATING CROSSBOW

## הערות שוליים