# הרמוניה

**הַרְמוֹנְיָה** (בעברית: **תֹּאַם**) במוזיקה היא ביטוי אחד של עיקרון תאורטי כללי של התאמה: שילוב של חלקים מגוונים לכדי שלם, כך שגם החלקים וגם השלם מחזקים זה את זה. במוזיקה, התופעה מבטאת שילוב של תווים שונים המנוגנים או המושרים בו זמנית, המפיק תלכיד אקוסטי (צליל) מוזיקלי הנתפס לרוב כנעים. ההשפעה האסתטית של ההרמוניה מהווה אתגר מדעי תאורטי, פילוסופי, אמנותי, פיזיקלי ופסיכויכופיזי בעיקר משום שהוא אפקט גשטלטי בו התוצאה גדולה מסך חלקיה. מבנים הרמוניים כגון אקורדים, מרקמים וטונאליות מזוהים, מוגדרים ומסווגים בפיתוח התיאוריות הללו. המושג הרמוניה כולל ממד "אנכי" (מרחב תדרים) וממד "אופקי" (מרחב זמן). בין גובהם של כל שני צלילים נוצר יחס תדירויות מסוים, שנקרא מרווח הרמוני ולכן קיים קשר בין הרמוניה לבין מושגים מוזיקליים כגון מרווח ומלודיה.

## מקור המונח

מקור המונח נעוץ במילה היוונית Αρμονία, שפירושה "צירוף". במיתולוגיה היוונית המאוחרת קיימת אנקדוטה מיתולוגית הקשורה למקור השם: הרמוניה הוא שם בתה של אלת האהבה, הרומנטיקה והמיניות אפרודיטה, שהרתה מארס, אל המלחמה (המסמל גם אי סיפוק ושאיפה בלתי ניתנת לריסון) ובעל ההיבריס הגדול ביותר, ובתם של שני האלים הללו מסמלת את האיחוד בין הפכים מנוגדים.

## התפתחות מושג ההרמוניה

המונח "הרמוניה" בתאוריה המוזיקלית של יוון העתיקה התייחס ליחסים בין גבהי צליל בתוך מסגרת האוקטבה, על בסיס יחסים מספריים פשוטים כגון אוקטבה, קווינטה וקוורטה. עם זאת, משמעותו של המונח בעת העתיקה לא הייתה זהה למשמעותו המאוחרת בהרמוניה המערבית, שבה הוא נקשר בעיקר לצלילים הנשמעים בו-זמנית ולאקורדים.

בימי הביניים וברנסנס התרחב המושג לצירופים של צלילים הנשמעים בו-זמנית: תחילה לצירופים של שני צלילים, ובהמשך לצירופים של שלושה צלילים. בתקופה זו החלה להתבסס בהדרגה תפיסה של טריאדות, כלומר אקורדים בני שלושה צלילים, כאשר גם טרצות החלו להיחשב למרווחים יציבים יחסית מבחינה מוזיקלית, ולא רק המרווחים המושלמים כגון האוקטבה, הקווינטה והקוורטה.

מן המאה ה-17 ואילך החלה ההרמוניה לכלול לא רק את היחסים האנכיים בין צלילים הנשמעים יחד, אלא גם את היחסים האופקיים בין אקורדים, כלומר את אופן המעבר מאקורד לאקורד ואת תפקידם של אקורדים בתוך מערכת טונאלית. בתקופה זו התחזקה בהדרגה התפיסה של האקורד כיחידה מרכזית בארגון ההרמוני.

ז'אן-פיליפ ראמו העניק לתפיסת השורש ההרמוני ולהיפוכי האקורדים מעמד שיטתי במסגרת תאוריית ההרמוניה שלו, ובייחוד באמצעות מושג הבס היסודי, או הבס הפונדמנטלי. במקביל השתנתה גם תפיסת הדיסוננס, כלומר צליל או מרווח היוצרים מתח ומבקשים פתרון בהקשר מוזיקלי מסוים, והוא נדון בהדרגה לא רק כיחס בין קולות, אלא גם כתכונה של מבנים אקורדיים.

ההלחנה במוזיקה המערבית נשענה לאורך זמן על שני גורמים מרכזיים: קונטרפונקט, כלומר כתיבה של קווים מלודיים עצמאיים הנשמעים יחד, והרמוניה, העוסקת בארגון האקורדים וביחסים ביניהם. מן המאה ה-19 התבסס גם מושג הטונאליות, המתאר מערכת המארגנת צלילים ואקורדים סביב מרכז טונאלי.

## הרמוניה במוזיקה

כאשר שני צלילים בעלי גובה שונה מושמעים בו-זמנית, נוצר ביניהם מרווח הרמוני.

שילוב של שלושה צלילים או יותר המושמעים יחד נקרא אקורד.

אורך רוב התקופות במוזיקה המערבית, האקורדים העיקריים בשימוש מורכבים מטרצות כלומר מרווח של שלושה או ארבעה חצאי טונים, ועל פי סדר הטרצות המרכיבות כל אקורד נקבע סוגו: אקורד מז'ור – טרצה גדולה (שני טונים) ומעליה קטנה (טון וחצי). אקורד מינור – טרצה קטנה ומעליה טרצה גדולה, אקורד מוקטן – טרצה קטנה ומעליה קטנה ואקורד מוגדל – טרצה גדולה ומעליה גדולה. אקורד אקורד שבו המרווח בין הצליל הנמוך לגבוה הוא קווינטה (חיבור של שתי טרצות) כלשהי (זכה, מוקטנת או מוגדלת) הוא אקורד משולש.

ההרמוניה ובפרט האקורדים, משמשים ליצירת המתח, העניין וההתפתחות במוזיקה: מיקום האקורד על דרגות הסולם קובע את אופיו ביחס לאקורדים האחרים בסולם: אקורד הטוניקה (על הצליל היסודי של הסולם) משמש לביטוי יציבות, רגיעה או פתרון במוזיקה. אקורד הדומיננטה (על הצליל החמישי ברוב הסולמות) משמש לביטוי מתח מוזיקלי, הנפתר לרוב על ידי חזרה לאקורד הטוניקה, דבר המתרחש לרוב בקדנצות, בסיומי פסקאות, פרקים או יצירות.

לעיתים קרובות נעשה שימוש באקורדים מסוימים (מלבד הדומיננטה) או ברצף מסוים של אקורדים כדי ליצור אצל המאזין תחושת מתח, הדורשת פתרון. לאחר מכן נעשה שימוש ברצף אחר של אקורדים כדי להוביל אל הרגיעה והפתרון שמשרה אקורד הטוניקה. היפוכי האקורדים נועדו לשנות את מידת היציבות שלהם או על מנת שקו הבס יהיה מלודי יותר.

### מושגים תאורטיים מרכזיים בתורת ההרמוניה

היפוך אקורד, הוא מצב שבו צלילי האקורד מופיעים בסדר שונה, אך זהותו ההרמונית נשמרת. לדוגמה, דו–מי–סול, מי–סול–דו וסול–דו–מי נתפסים כביטויים שונים של אותו אקורד, משום שהם מבוססים על אותו שורש.

בס יסודי, הוא קו תאורטי המתאר את רצף שורשי האקורדים ביצירה, גם כאשר שורשים אלה אינם מופיעים בפועל בבס הנשמע. מושג זה מסייע להבין את הכיוון והלכידות של ההתקדמות ההרמונית מעבר לפני השטח המוזיקליים.

דיסוננס, הוא צירוף צלילים היוצר תחושת מתח או אי־יציבות ביחס להרמוניה הנתונה. בתורת ההרמוניה מבחינים בין דיסוננס שהוא חלק ממבנה האקורד לבין צלילים זרים להרמוניה, כגון צלילי מעבר, השהיות ועיטורים מלודיים.

טונאליות, היא מערכת יחסים מוזיקלית המאורגנת סביב מרכז טונאלי, בדרך כלל הטוניקה. היא אינה נקבעת רק לפי צלילי הסולם, אלא גם לפי התפקידים ההרמוניים של אקורדים מרכזיים, כגון הטוניקה, הדומיננטה והסובדומיננטה.

קיימות מספר גישות לכתיבת הרמוניה, והגישות השתנו במהלך השנים. בימי הביניים ובהמשך בתקופת הרנסאנס נכתבה המוזיקה בקווים מלודיים, בין אם מקבילים (אורגנום) ואם עצמאיים (קונטרפונקט), כאשר לכל קול נכתב קו מקביל או עצמאי (פירוש המילה הוא נקודה מול נקודה) במספר קולות. הקווים יצרו ביניהם מהלכים הרמוניים, שנוצרו בהתאם לכללים ברורים ומחמירים (קווינטות מקבילות, שהיו פופולריות בימי הביניים, יצאו לחלוטין משימוש עד סוף תקופת הרנסאנס, למעט מקרים מיוחדים).

בתקופת הבארוק פיתח המלחין יוהאן סבסטיאן באך גישה חדשנית לזמנה לליווי. באך השתמש בטריאדים ובאקורדים מרובעים בדרך כלל, והוליך את הקולות ביניהם, גם זאת לפי כללים קבועים ומפורשים. חריגה מכללים אלה יכולה להופיע בתווים זרים לאקורד, המופיעים כצלילי קישוט (פיגורטיביים) ומאפשרים גמישות מסוימת בהירמון. דוגמה לכך אפשר למצוא בכוראלים של באך, שנכתבו בדרך כלל למלודיה קיימת בסופרן (הקול העליון) או מעל בס ממוספר, שהצביע על האקורדים שצריכים לבוא מעל כל צליל. במקרים מסוימים, כתב באך הרמוניה לאותו קו סופרן בסולמות שונים ובמהלכי אקורדים שונים. כפי שניתן לראות בספר הכוראלים השלם. כוראלים הנקראים באותו שם הם בעלי סופרן זהה והרמוניה שונה. ההבדל בין הקונטרפונקט של המוטט להרמוניה של הכוראל הוא, שבמוטט יוצרים הקווים המלודיים את ההרמוניות ביניהם ואילו בכוראל, האקורדים המצטרפים זה לזה יוצרים קווים מלודיים בקולות השונים.

במודל ההרמוני הנ"ל השתמשו במוזיקה הקלאסית ובסגנונות מוזיקליים מסוימים ממשיכים להשתמש בו גם כיום. כיום מכונה הרמוניה זו הרמוניה טונאלית פונקציונלית. ההרמוניה האטונאלית שונה מיסודה, כיוון שאינה מתחשבת בטונאליות המוכרת של הסולמות, אלא בשיטה הדודקאפונית של שנים-עשר צלילים שווים בערכם או ב"שורה". מוזיקה בשיטות אלה משתמשת באקורדים מרובי צלילים ובכללים שונים לגמרי מאלה של ההרמוניה הטונאלית הקלאסית.

### הרמוניה במחצית השנייה של המאה ה-20

בהמשך להתפתחות ההרמוניה האטונאלית, ובייחוד המוזיקה הדודקפונית, כלומר שיטת שנים-עשר הטונים, ומוזיקה סדרתית, המבקשת לארגן את החומר המוזיקלי על פי סדרות קבועות, מלחינים וחוקרים רבים באמצע המאה ה-20 חדלו לראות בהרמוניה קטגוריה מוזיקלית עצמאית במובנה המסורתי. שיטת שנים-עשר הטונים של ארנולד שנברג סיפקה אמצעי יעיל לארגון סדר הופעתם של גובהי הצליל, אך לא העניקה באותה מידה שליטה ישירה על מבנים אקורדיים ועל תחושת ההרמוניה במובן המסורתי.

משום כך פיתחו מלחינים שונים דרכים חדשות לארגון הרמוני. אצל מלחינים כגון איגור סטרווינסקי, פייר בולז, קרלהיינץ שטוקהאוזן ולוצ'אנו בריו הופיעו שיטות שנועדו ליצור לכידות בין גובהי הצליל גם ללא תפקוד טונאלי מסורתי. בין השיטות האלה היו קיבוע צלילים במנעד מסוים, ארגון צלילים לפי גובה מוחלט, ושימוש בשדות הרמוניים, כלומר אזורי צליל או קבוצות צלילים המשמשים מוקדי התייחסות גם כאשר אינם פועלים כאקורדים טונאליים רגילים.

בהמשך הופיעו גם סגנונות שבהם הצלילים הדיאטוניים, כלומר צלילי הסולם, חזרו לשמש חומר מרכזי, אך ללא התפקוד הטונאלי המסורתי של מתח ופתרון. בפנדיאטוניות נעשה שימוש חופשי בצלילי הסולם הדיאטוני ללא כפיפות ברורה למרכז טונאלי ולמהלכים פונקציונליים. גם המינימליזם השתמש לעיתים בחומרים דיאטוניים, בחזרות ובתבניות פשוטות, אך יצר תחושת זמן, יציבות ושינוי בדרך שונה מזו של ההרמוניה הטונאלית המסורתית.

משנות ה-70 ואילך חזרו מלחינים רבים להשתמש באקורדים, בצלילים יציבים יחסית מבחינה מוזיקלית ובמרכזים צליליים, אך לא בהכרח במסגרת טונאלית מסורתית. האקורד שב למלא תפקיד משמעותי, אולם לעיתים קרובות הוא נתפס כצבע, כמרקם או כשדה צלילי, ולא כיחידה הפועלת בתוך מערכת פונקציונלית של מתח ופתרון. במקביל, השימוש באמצעים אלקטרוניים ובניתוח אקוסטי אפשר לחקור יחסים חדשים בין צלילים, גוונים והרמוניות טבעיות, והיה אחד הגורמים להתפתחות המוזיקה הספקטרלית, המתבססת בין השאר על ניתוח מבנהו האקוסטי של הצליל ועל עיבודו כחומר הלחנתי.

הגישה להרמוניה השתנתה עם הדורות, ומה שנחשב בעבר לאקורד דיסוננטי צורם, התקבל בדורות הבאים כלגיטימי, ואף דרוש לאוזן המודרנית.

אף כי הרמוניה היא תולדה של השמעת שני צלילים או יותר בבת אחת, אפשר ליצור תחושה הרמונית בקו יחיד, ודוגמה לכך יצירות רבות מתקופת הבארוק, שנכתבו לכלי מיתרים סולו, וגם אם הצלילים הכפולים נדירים בהן, בכל זאת קיימת בהן תחושה ברורה של הרמוניה.

### הרמוניה כמחקר תאורטי

המחקר התאורטי של ההרמוניה שונה מן הלימוד המעשי שלה במטרותיו ובאופיו. בעוד שהלימוד המעשי התפתח מתוך שיטות ליווי והלחנה, ובראשן הבס הממוספר, המחקר התאורטי ביקש להסביר את העקרונות המארגנים של ההרמוניה: מדוע רצפים מסוימים של אקורדים נתפסים כלכידים, יציבים, מתוחים או בעלי כיוון מוזיקלי. משום כך הוא עסק לא רק באופן שבו יש לבנות אקורדים, אלא גם ביחסים שבין אקורדים ובתפקידם בתוך מערכת טונאלית רחבה יותר.

במסגרת המחקר התאורטי התגבשו שתי דרכי תיאור מרכזיות. האחת מדגישה את התנועה מאקורד לאקורד ואת היחסים בין שורשי האקורדים, ולכן מתארת את ההרמוניה כרצף של מהלכים בעלי כיוון. האחרת מדגישה את תפקידו של כל אקורד ביחס למרכז הטונאלי, ובעיקר את היחסים בין טוניקה, דומיננטה וסובדומיננטה. שתי הגישות אינן סותרות בהכרח זו את זו: הראשונה מסבירה את ההתקדמות ההרמונית כרצף, והשנייה מסבירה את מקומו ותפקודו של כל אקורד בתוך המערכת הטונאלית.

## סוגי מהלכים הרמוניים

בספרו "*Structural Functions of Harmony*", ארנולד שנברג מחלק את סוגי המהלכים ההרמוניים לשלושה, לפי המרווח הקיים בין דרגות האקורדים. מהלכים אלו אומצו גם על ידי פרופסור יצחק סדאי בספרו Harmony in its Systemic and Phenomenological Aspects:

* **תנועה הרמונית חזקה (Dynamic)** – התנועה הנפוצה ביותר בהרמוניה פונקציונלית. מהלך של קוורטה בעלייה או טרצה בירידה (שווה ערך לסקסטה בעלייה או קווינטה בירידה).

למשל, בסולם דו מז'ור: דו מז'ור – פה מז'ור (קוורטה עולה); דו מז'ור – לה מינור (טרצה יורדת).

* **תנועה הרמונית חלשה (Static)** – מהלך של טרצה בעלייה או קוורטה בירידה (שווה ערך לסקסטה בירידה או קווינטה בעלייה). למשל בסולם דו מז'ור: דו מז'ור – סול מז'ור (קווינטה עולה); דו מז'ור – מי מינור (טרצה עולה).
* **תנועה הרמונית מודגשת (Accentuated)** – מהלך של סקונדה עולה או יורדת. למשל בסולם דו מז'ור: דו מז'ור – רה מינור (סקונדה עולה); דו מז'ור – סי מוקטן (סקונדה יורדת).

בנוסףמוגדר סוג נוסף –

* **תנועה הרמונית מטעה (Deceptive)** – מהלך של פרימה. למשל: דו מז'ור – דו מז'ור; דו מז'ור – דו דיאז מינור; דו מז'ור – דו מינור.

מהלכים אלו מתייחסים להבחנה בין מהלכים מקובלים לחריגים במסורת המוזיקלית הטונאלית-פונקציונלית המערבית.

## ראו גם

* סולם
* מונחים בתאוריית המוזיקה
* הירמון
* אופני תנודה עצמיים

## קישורים חיצוניים

* הרמוניה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
* ניתוח הרמוני (מוזיקה), דף שער בספרייה הלאומית

## הערות שוליים