# איראן

הרפובליקה האסלאמית של איראן
جمهوری اسلامی ايران|

|  |  |
| --- | --- |
| דגל | סמל |

 |
|  |
| הבירה טהראן |
|
לחצו כדי להקטין חזרה

לחצו להגדלה
 |
|
מוטו לאומי |
מוטו דה יורה: התַּכְּבִּיר - **אַללָּהֻ אַכְּבַּר** (اَللَّٰهُ أَكْبَرُ) מוטו דה פקטו: "עצמאות, חופש, רפובליקה אסלאמית" (استقلال، آزادی، جمهوری اسلامی) |
|
המנון לאומי |
ההמנון הלאומי של הרפובליקה האסלאמית של איראן המנון |
|
ממשל |
|
משטר |
רפובליקה אסלאמית תאוקרטית סמכותנית |
|
ראש המדינה |
המנהיג העליון |
|
המנהיג העליון |
מוג'תבא ח'אמנאי |
|
ראש הרשות המבצעת |
נשיא איראן |
|
נשיא איראן |
מסעוד פזשכיאן |
|
שפה רשמית |
פרסית |
|
עיר בירה |
טהראן ﻿ / ﻿ (והעיר הגדולה ביותר) |
|
רשות מחוקקת |
מג'לס  |
|
גאוגרפיה |
|
יבשת |
אסיה |
|
שטח יבשתי | 1,648,195 קמ"ר (19 בעולם) |
|
אחוז שטח המים |
0.7% |
|
אזור זמן |
UTC +3:30 |
|
היסטוריה |
| הקמה |
המהפכה האיראנית |
|
המהפכה האיראנית |
11 בפברואר 1979 |
|
ישות קודמת | איראן (1964–1979) המדינה האימפריאלית של איראן |
|
דמוגרפיה |
| אוכלוסייה (הערכה 1 ביולי 2026) |
93,275,513 נפש (17 בעולם) |
|
צפיפות |
56.59  נפש לקמ"ר (158 בעולם) |
|
דת |
אסלאם שיעי |
|  |
|

|  |
| --- |
| הצגה **אוכלוסייה לפי גיל** |
|

|  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- |
|   |   |   |   |   |

 |
|

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 0 |  | 10 |  | 20 |  | 30 |  | 40 |  | 50 |  | 60 |  | 70 |  | 80 |  |

 |
| בגיל 0–14 | 22.44% |
| בגיל 15–24 | 13.30% |
| בגיל 25–54 | 47.26% |
| בגיל 55–64 | 8.76% |
| בגיל 65 ומעלה | 8.24% |

 |
|
כלכלה |
|
תמ"ג (2024) |
436.91 מיליארד דולר (36 בעולם) |
|
תמ"ג לנפש |
4,684 דולר (139 בעולם) |
|
מדד הפיתוח האנושי (2023) |
0.799 (75 בעולם) |
|
מדד ג'יני |
40.9 (נכון ל־2019)  |
|
מטבע |
ריאל איראני‏ (IRR) |
|
בנק מרכזי |
הבנק המרכזי של איראן  |
|
שונות |
|
חגים לאומיים | * נורוז
* תאסועא
* עשוראא
* ארבעין
* עיד אל-פיטר
* סיזדה בדר
* עיד אל-מבעת'
* יום הרפובליקה האסלאמית האיראנית
* עיד אל-ע'דיר
* חג הקורבן
 |
|
סיומת אינטרנט |
ir |
|
קידומת בין־לאומית |
98 |
| president.ir/en |
|
(למפת איראן מוגדלת)טהראן
משהד
כרג'
אספהאן
תבריז
שיראז
קום
אהוואז
רשת
כרמאנשאה
בנדר עבאס
**אפגניסטןפקיסטןטורקמניסטןאוזבקיסטןאזרבייג'ןארמניהטורקיהעיראקכוויתערב הסעודיתקטראיחוד האמירויות הערביותע.הים הכספיהמפרץ הפרסימפרץ עומאן**איראן(למפת איראן רגילה)טהראן
משהד
כרג'
אספהאן
תבריז
שיראז
קום
אהוואז
רשת
כרמאנשאה
בנדר עבאס
**אפגניסטןפק.טורקמניסטןאו.אזר.א.ט.עיראקכ.ערב הסעודיתק.אי.ע.הים הכספיהמפרץ הפרסימפרץ עומאן**איראן |
|   |

סמל איראן במקדש פאטֶמֶה מעסוּמֶה (ער') שבעיר קום, בפרובינציה קום
**הרפובליקה האסלאמית של איראן** (בפרסית: **جمهوری اسلامی ايران**, תעתיק מדויק: ג'וֹמְהוּרִי-יֶה אֶסְלַאמִי-יֶה אִירַאן; ‏האזנה‏Ⓘ‏) היא מדינה בדרום-מערב אסיה המשתרעת על פני שטח של 1,648,195 קמ"ר וגובלת באפגניסטן ובפקיסטן במזרח, בטורקמניסטן בצפון-מזרח, בארמניה ובאזרבייג'ן בצפון-מערב, ובעיראק ובטורקיה במערב – מיקום גאוגרפי הממקם אותה כגשר בין מזרח אסיה למערב אסיה. למדינה רצועות חוף משמעותיות לחופי הים הכספי בצפון, וכן לחופי המפרץ הפרסי ולחופי מפרץ עומאן בדרום – מיקום שלצד כלכלתה ממצב אותה כמעצמה ימית.

אוכלוסיית איראן מונה למעלה מ-92 מיליון תושבים ומורכבת מכ-80[דרוש מקור] קבוצות אתניות שונות. השפה הפרסית משמשת כשפה הרשמית. מבחינה דתית, כ-99% מהאזרחים הם מוסלמים, מתוכם כ-94% משתייכים לזרם השיעי-התריסרי המהווה את דת המדינה וכ-5% נוספים משתייכים לזרם הסוני. לאיראן היסטוריה תרבותית בת אלפי שנים, שהחלה עוד בימי האימפריה הפרסית שהקים כורש הגדול בשנת 550 לפנה"ס, ועד היום קיימים בשטחה 27 אתרי מורשת עולמית המעידים על חשיבותה ההיסטורית והתרבותית.

במהלך המאה ה-20 עברה איראן מהפכות פוליטיות גדולות. ב-1953 הופלה ממשלתו הדמוקרטית של מוחמד מוסאדק, וב-1979 התחוללה "המהפכה האיראנית" אשר סיימה את תקופת המונרכיה הפרו-מערבית של השאה מוחמד רזא פהלווי. בעקבות המהפכה כונן משטר תאוקרטי ריכוזי בהנהגת האייתוללות, המשלב מוסדות רפובליקניים ותאוקרטיים. איראן נחשבת למייצגת המרכזית של האסלאם השיעי בעולם ומפעילה רשת ענפה של ארגוני פרוקסי ובעלי ברית ברחבי הלבנט, תימן, בחריין, המפרץ ומרכז אסיה. לצד זאת, היא מהווה שחקנית פעילה בזירה הבינלאומית וחברה בארגונים משמעותיים בהם האו"ם, ארגון שאנגחאי לשיתוף פעולה, קבוצת ה-77, ארגון המדינות המייצאות נפט, הארגון לשיתוף פעולה אסלאמי, הארגון לשיתוף פעולה כלכלי ופורום BRICS.

## אטימולוגיה

השם **איראן** נגזר מהמונח הפרסי העתיק "אריאנם" (Aryānām). מבחינה דקדוקית, זוהי צורת הרבים של המילה "אריה" (Arya) ביחסת הקניין, כלומר, משמעות השם היא 'ארץ האריים'. המילה "ארי" שימשה בעת העתיקה ככינוי אתני ותרבותי לעמים הודו-איראניים, וסימלה זהות משותפת של אצילות ושייכות.

במהלך ההיסטוריה התקיימה הבחנה בין השם שבו כינו האיראנים את ארצם לבין השם שבו היא נודעה במערב:

* **התקופה האחמנידית:** כבר במאה ה-6 לפנה"ס השתמשו מלכי פרס במונח "ארי" כדי לתאר את מוצאם. בכתובת נאקש-י רוסתם (DNa), דריווש הראשון מצהיר: ”אני דריווש, המלך הגדול... פרסי, בנו של פרסי; ארי, ממוצא ארי” (בפרסית עתיקה: Pārsa Pārsahya puça Ariya Ariyahya ciça). הצהרה זו מעידה כי "פרסי" ציין את זהותו המחוזית/השבטית, בעוד "ארי" ציין את זהותו האתנית הרחבה.
* **התקופה הסאסאנית:** המונח "איראן" כישות פוליטית וטריטוריאלית התגבש במאה ה-3 לספירה. המלך ארדשיר הראשון טבע את המונח "איראנשהר" (Ērānšahr - ממלכת האריים) כדי ליצור זהות לאומית המאחדת את כל מחוזות האימפריה.
* **השם "פרס" במערב:** מקורו במונח היווני "פרסיס" (Persis), שיבוש של שם המחוז **פארס** (Pars) שבדרום איראן. כיוון שזהו מחוז מוצאן של השושלות השליטות, העולם המערבי השתמש בשם זה עבור המדינה כולה. שם זה השתרש בתרגומי המקרא (כגון במגילת אסתר) ובשפות אירופיות לאורך אלפי שנים.

ב-21 במרץ 1935 ביקש רזא שאה פהלווי ממדינות העולם לאמץ רשמית את השם "איראן" בזירה הדיפלומטית. המטרה הייתה להדגיש את המודרניזציה של המדינה ולחזק את האחדות הלאומית בין כלל הקבוצות האתניות באיראן (כגון הכורדים, הבלוצ'ים והלורים), שאינן מזוהות עם המורשת הפרסית בלבד.

## היסטוריה

 ערך מורחב – **היסטוריה של איראן**

### העת העתיקה

 ערכים מורחבים – **ממלכת פרס, האימפריה הפרסית האחמנית**

שרידי העיר פרספוליס, שהוקמה בתקופת האימפריה האחמנית בימי שלטונו של כורש, בסביבות 560 לפנה"ס
בין האלף השלישי לפנה"ס לשנת 539 לפנה"ס שלטה ממלכת עילם בדרום-מערב פרס. במאה העשירית לפני הספירה הייתה הרמה האירנית מאוכלסת במדים, ששלטו על הפרסים, ובשנת 750 לפני הספירה ייסד דהיכו את האימפריה המדית, שבירתה הייתה אקטבן. ב-612 לפנה"ס כבשה ממלכה זו את נינוה, ושמה קץ לאימפריה האשורית.

האימפריה הפרסית האחמנית שלטה באיראן משנת 539 לפנה"ס עד לכיבוש האימפריה הפרסית על ידי אלכסנדר הגדול בשנת 331 לפנה"ס, אז הפכה לחלק מהעולם ההלניסטי, לאחר שנים של מלחמות עם יוון. במשך תקופה מסוימת הייתה תחת שלטון המונרכיות ההלניסטיות ובעיקר תחת שלטון האימפריה הסלאוקית.

בסביבות 250 לפנה"ס הקימו הארטבנים בפרס את האימפריה הפרתית. תחילה קיבלו את מרותו של בית סלאוקוס, אך כעבור 100 שנה מרדו וזכו בעצמאות. במאה הראשונה לפנה"ס ובמאה הראשונה לספירה ניהלו הפרתים מלחמות עם רומא העתיקה. בהדרגה השתלטו על מסופוטמיה (עיראק של ימינו) והפכו לאויביה המרים של האימפריה הרומית מכיוון שהגבילו את השתלטותה מזרחה אל מעבר לקפדוקיה (מרכז טורקיה של ימינו).

משנת 226 עד 651 לספירה שרר בשטחי איראן שלטון האימפריה הסאסאנית. שליטי השושלת הסאסאנית נלחמו רבות עם האימפריה הביזנטית אך ללא הצלחה ממשית לצד כלשהו. תקופת הסאסאנים היא אחת מהחשובות בהיסטוריה של איראן: במהלכה התפתחה התרבות הפרסית, והייתה לה השפעה הן על התרבות הרומית והן על תרבויות מזרח אסיה. מייסד האימפריה הסאסאנית, ארדשיר הראשון, ציווה לאסוף את השירה הזורואסטרית העתיקה, שעברה עד אז בעל פה מדור לדור, לקובץ שנקרא אווסטה. באותה תקופה נוסדה דת המניכאיזם, ששילבה השפעות נוצריות וגנוסטיות עם דת זרתוסתרא, ובשנת 516 ייסד מזדק את דת המזדקיזם, שהפכה לדומיננטית בתקופת שלטונו של הקיסר הסאסאני קבאד הראשון. מורשת האימפריה הסאסאנית, שהייתה האימפריה הפרסית הגדולה האחרונה לפני הכיבוש המוסלמי, נמשכה אל תוך תקופת הכיבוש המוסלמי, והשפיעה על דפוסי השלטון וכן על תרבותה של האימפריה המוסלמית, ובכלל זה של הערבים.

### ימי הביניים והעת החדשה

מסגד האמאם באספהאן, שנבנה בתקופת האימפריה הספווית, נחשב ליצירת מופת של האדריכלות האסלאמית הפרסית מהמאה ה-17
בשנת 637 הביסה האימפריה המוסלמית, שהגיעה מחצי האי ערב, את הצבא הסאסאני בקרב אל-קאדסיה, וכבשה את איראן. קרב זה זכור בהיסטוריה הערבית המוסלמית-סונית כקרב גבורה וניצחון, בעוד שעבור הפרסים הוא נחרט בזיכרון הלאומי כהשפלה הראויה לנקמה. בעקבות הכיבוש, רוב תושבי המדינה קיבלו עליהם את דת האסלאם בתהליך הדרגתי שנמשך עד המאה העשירית. מלבד השלטון המוסלמי-ערבי, התמודדו הפרסים גם מול כוחם העולה של המונגולים ואחר כך של הטורקים.

בשנת 1501 חודשה העצמאות הפוליטית של פרס תחת האימפריה הספווית, והיא חזרה בהדרגה להיות אימפריה נרחבת בשטחה. הספווים הקימו את האימפריה הגדולה ביותר מאז התאסלמותה של איראן, ולמעשה החזירו את איראן לעצמאות מדינית תחת שליטים ילידים. בתקופה הספווית עברו מרבית תושבי איראן מהאמונה המוסלמית-הסונית לאמונה המוסלמית-שיעית, והשיעה התריסרית הפכה לדת המדינה באיראן. בנוסף על כך הם סייעו להפצת השיעה לא רק באיראן, כי אם גם מרכז אסיה והקווקז.

עבאס שאה הראשון הכריז על אספהאן כעיר הבירה.

ב-1736 נוסדה השושלת האפשארית, ששלטה על איראן, אפגניסטן וצפון-מערב הודו.

### המהפכה החוקתית ושושלת פהלווי

 ערך מורחב – **איראן המודרנית**

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. חסרות הרפורמות הכלכליות-סוציאליות של שנות השישים.
מפה פוליטית המציגה את אזורי הקבוצות הבדלניות וההשפעה הזרה באיראן בשנת 1921
במאה ה-18 והמאה ה-19 ירדה איראן מגדולתה והייתה נתונה ללחצי רוסיה ואימפריות מערביות. ב-1794 נוסדה השושלת הקאג'ארית, וטהראן הוכרזה כבירת המדינה במקום אספהאן. הקאג'ארים נכנעו לאיום האימפריאליסטי של בריטניה ורוסיה, והביאו את איראן לשפל חסר תקדים. חלה חדירה של השפעות אירופאיות זרות לתוך איראן, בעוד היא מאבדת ממעמדה, והוגים שונים הרהרו בדבר המשמעות של היחלשות העולם המוסלמי בפני המערב. שינויים אלו, שהוקצנו נוכח ההגמוניה הכלכלית של רוסיה ובריטניה שהתגברה במדינה, הובילו להתפתחות תנועות שקראו לעמידה איתנה נוכח המעצמות האירופאיות ולייצוב מעמדה וריבונותה של איראן. תנועות אלו הונעו בעיקר בידי מעמד משכילים שהתפתח במדינה יחד עם חלק גדול מהכמורה השיעית. אחת מנקודות המפתח בהתפתחות הפוליטית הזאת, שהביאה את בשורת הלאומיות האיראנית החדשה – הבנויה על יסוד עקרונות הלאומיות האירופאית – היה מרד הטבק שנפתח בתגובה להחלטת נאסר א-דין שאה קאג'אר להעביר לידי בריטניה זיכיון בלעדי על כל הסחר בטבק במדינה.

האליטה הפוליטית החדשה שהתפתחה חבקה יד ביד עמידה איתנה מול חתרנות זרה ואימוץ חלקים מהתרבות השלטונית של אירופה, כולל מונרכיה חוקתית. מאמציהם הובילו לעימות חזיתי מול מוחמד עלי שאה קאג'אר ולהתססה של המאבקים הפנימיים במדינה לכדי התקוממות חמושה נגד השאה. המהפכה החוקתית בפרס נמשכה מספר שנים, בסופן כוחה של המונרכיה הוגבל, אבל הפרלמנט והממשלה החדשים שהוקמו לא הצליחו לבסס את כוחם. המונופול הכלכלי של בריטניה על נפט איראני, שניתן דרך זיכיון מלכותי בידי מוזפר א-דין שאה קאג'אר מספר שנים לפני המהפכה החוקתית, הפך את האימפריה הבריטית, מאחורי הקלעים, למכתירת המלכים למעשה בפוליטיקה האיראנית. במשך תקופה נדרשו הבריטים לחלוק השפעה זאת בינם לבין רוסיה, אך בעקבות מלחמת האזרחים הרוסית נותרה איראן בהשפעה וחסות בלעדית של בריטניה.

היעדר היכולת של טהראן למשול הוביל למשברים קשים: בעל כורחה הפכה איראן לחזית במלחמת העולם הראשונה, ולממשלה לא היה מענה לבצורת ולרעב המוני שהכה במיליונים בשנות המלחמה. באותן שנים, עד למהפכה הרוסית, גיבתה רוסיה יחידה צבאית מקצועית איראנית ראשונה מסוגה שנבנתה בדמותן של יחידות קוזאקיות בצבא הרוסי. באותה יחידה צמח רזא ח'אן, שבקשר פוליטי שנעשה בגיבוי של הנספח הבריטי, אדמונד איירונסייד, ביצע הפיכה צבאית בשנת 1921 כדי להביא לסיום הכאוס הפוליטי והיעדר הריבונות של טהראן. כעבור ארבע שנים הכתיר עצמו לשאה והקים את שושלת פהלווי. רזא שאה פהלווי פעל לייצב את מעמדה הריבוני של איראן, תוך שהוא נמנע מעימות ישיר מול בריטניה ושומר על נייטרליות במדינאות הבין-לאומית. הוא קידם בארצו רפורמות חברתיות וכלכליות שנועדו לקדם את איראן לעבר העולם המערבי והמהפכה התעשייתית ביתר שאת, בדמות רפורמות אטאטורק שהתקיימו באותה העת בטורקיה.

באוגוסט 1941 השתלטו כוחות בריטים וסובייטים במבצע משותף על איראן כדי להבטיח אספקת נפט למערב ולברית המועצות במהלך מלחמת העולם השנייה. בוועידת טהראן ב-1943 "הצהרת טהראן" העניקה עצמאות וגבולות ברורים לאיראן. בהתאם להסכם, ב-1946 נסוגו כוחות האמריקנים והבריטים, אך הכוחות הסובייטיים שישבו בצפון מערב איראן סירבו לסגת, מתוך מחשבה כי מדינות המערב לא תחלצנה לעזרת איראן, משום שלא ראו בה חשיבות אסטרטגית. אולם איראן פנתה בינואר 1946 למועצת הביטחון של האו"ם, ולאחר שארצות הברית איימה במשלוח כוחות לאיראן, החליטה ברית המועצות לסגת.

ב-1951 נערכו לראשונה בחירות דמוקרטיות לראשות הממשלה ולפרלמנט. ראש הממשלה הנבחר, מוחמד מוסאדק, פעל להבטחת עצמאות מדינית וכלכלית מלאה מהאימפריה הבריטית, בראש ובראשונה באמצעות החלטתו להלאים את חברת הנפט האנגלו-פרסית, אשר החזיקה במונופול על ייצור הנפט במדינה שהייתה בבעלות בריטית. מהלך זה, אשר פגע קשות באינטרסים הכלכליים של בריטניה באזור, הביא בסופו של דבר לכך שב-1953, במבצע שתוכנן והוצא לפועל על ידי ארגוני המודיעין של ארצות הברית (ה-CIA) ובריטניה (ה-MI6), ממשלתו של מוסאדק הופלה בהפיכה צבאית. לאחר ההפיכה הושב השאה לשלטון, והוא ביטל את הלאמת תעשיית הנפט והנהיג מונרכיה אבסולוטית פרו-מערבית.

### המהפכה האיראנית ואילך

 ערך מורחב – **המהפכה האיראנית**

ח'ומייני נוחת באיראן בשנת 1979 כדי לעמוד בראש המהפכה נגד השאה
בשנות ה-70 המאוחרות החלה התנגדות דתית (מצד האסלאם השיעי) ופוליטית רחבה לשלטונו של השאה ולתוכניותיו – ובמיוחד לסאוואכ, שירות הביטחון והמודיעין. בשנת 1979 התחוללה המהפכה האיראנית, שהביאה לגירושו של השאה מהמדינה ולעלייתו של רוחאללה ח'ומייני כמנהיג "הרפובליקה האסלאמית", שהייתה למעשה ממשל אוטוקרטי שמרני ביותר. השלטון החדש הלאים את התעשייה ועיגן את הדת והמסורות האסלאמיות השיעיות בתרבות ובחוק. ההשפעה המערבית נאסרה, הונהגה צנזורה מקיפה, והאליטה הפרו־מערבית מיהרה להצטרף לשאה הגולה. בין שני מיליון לשלושה מיליון איראנים היגרו בעקבות המהפכה למדינות המערב, רובם מהמעמד הבינוני-עירוני. באיראן עצמה החלו מאבקים בין הפלגים הדתיים השונים, ודיכוי חריף נעשה דבר שבשגרה.

ב-4 בנובמבר 1979 סטודנטים איראניים מיליטנטיים תפסו את השגרירות האמריקאית בטהראן, וכך החל משבר בני הערובה באיראן. ממשל קרטר ניתק קשרים דיפלומטיים והטיל סנקציות כלכליות על איראן, ומאוחר יותר באותו חודש ניסה לחלץ את אנשי השגרירות, אולם משימת קומנדו לשחרור החטופים בוטלה ושמונה חיילים אמריקאים נהרגו בהתנגשות אווירית. החטופים שוחררו לבסוף ביום הראשון לכהונתו של רונלד רייגן ב-20 בינואר 1981.

בשנת 1980 פרצה מלחמת איראן–עיראק, לאור היריבות הקשה בין המדינות ובעקבות סכסוך גבולות באזור מחוז ח'וזסתאן, ליד השט אל-ערב. המלחמה, שנסתיימה רק בשנת 1988 לא הביאה להישגים טריטוריאליים לאף אחת מהמדינות, אך עלתה בחייהם של כחצי מיליון איראנים וגרמה לפגיעה קשה בכלכלה האיראנית.

לאחר מותו של האייתוללה ח'ומייני ב-3 ביוני 1989, מועצת המומחים – גוף נבחר של אנשי דת – בחרו את הנשיא היוצא של הרפובליקה, עלי ח'אמנאי, ליורשו כמנהיג דתי לאומי. באוגוסט 1989, אכבר האשמי רפסנג'אני, יו"ר המג'לס, נבחר לנשיא ברוב מוחץ. ראפסנג'ני הוחלף ב-1997 על ידי מוחמד חתאמי, שנחשב למתון יחסית. חתאמי נבחר שוב ביוני 2001, אך הניסיונות שלו לרפורמות נחסמו פעם אחר פעם בידי מועצת המומחים הדתית בראשות עלי ח'אמנאי.

בשנת 2003, הפלישה האמריקאית לעיראק השכנה שינתה את הדינמיקה במזרח התיכון, הגבירה את הדומיננטיות האזורית של איראן, והגבירה את יכולתה להשפיע על מדינות נוספות באזור דוגמת לבנון ותימן.

ב-2005 נבחר לנשיאות מחמוד אחמדינז'אד מהמחנה השמרני. מאז היבחרו פעל לקידום תוכנית הגרעין האיראנית והתבטא בקיצוניות רבה כלפי ישראל וכלפי המערב. בין השאר ערך ועידה בנושא "עולם ללא ציונות" והביע ספק בהתרחשות השואה. ב-2013 נבחר לנשיאות חסן רוחאני. רוחאני נחשב למועמד מתון ונתמך על ידי רפורמיסטים ושניים מנשיאי איראן לשעבר.

בעשור שבין 2010 ל-2020, ניצלה איראן סדרת משברי האביב הערבי בחלק ממדינות העולם הערבי, כדי להדק את השפעתה על לבנון, סוריה, עיראק, תימן ורצועת עזה, מתוך אסטרטגיה רחבה ליצור מסדרון מאיראן עד לים התיכון. הצלחותיה האזוריות הביאו את איראן להוביל ציר פרו־איראני שהתפרס בעיקר באזורים אלו.

בשנת 2024, במהלך מלחמת "חרבות ברזל", התקיף חיל האוויר הישראלי בסמיכות לשגרירות איראן בדמשק, והרג בריגדיר גנרל מוחמד רזא זאהדי מפקד כוח קודס בסוריה ובלבנון, סגנו ו־16 בני אדם נוספים. בתגובה ביצעה איראן מתקפה תקדימית לשטחה של ישראל ישירות משטחה של איראן, עם 185 כלי טיס בלתי מאוישים, 110 טילי קרקע-קרקע ו-36 טילי שיוט, שרובם יורטו מחוץ לגבולות מדינת ישראל בידי צה"ל והשותפות האסטרטגיות של ישראל, בהן ארצות הברית, בריטניה וצרפת. בהמשך המלחמה נמשכו תגובות צבאיות שונות בין המדינות.

באוקטובר 2024, במבצע ימי תשובה תקף צה"ל 20 מטרות באיראן. בתקיפה הושמד חלק נכבד ממערך ההגנה האווירית של איראן, ונפגעה משמעותית יכולת ייצור הטילים שלה. כמו כן מתקן גרעיני הושמד.

לאחר הפסקת האש בין ישראל ללבנון, שהגיעה לאחר שחזבאללה הפרו־האיראני ספג פגיעה קשה, עברה סוריה הפיכה בה הפך השלטון החדש ניתק את הציר היבשתי בין איראן לחזבאללה. נוסף על המתקפות הישראליות הישירות על איראן, ולצד משבר כלכלי ומשבר לגיטימציה, בתחילת שנת 2025 הגיע הציר הפרו־איראני במזרח התיכון לנקודת חולשה.

בין 13 ל-24 ביוני 2025 ערכה ישראל את מבצע עם כלביא, שבו תקפה מתקני גרעין, בסיסים של משמרות המהפכה והכוחות המזוינים של איראן, הרגה בכירים צבאיים ופוליטיים רבים ומומחים בתוכנית הגרעין האיראנית, והשיגה שליטה אווירית בשמי איראן. בתגובה החלה איראן בשרשרת תקיפות של טילים בליסטיים וכטב"מים שזרעו הרס בערי ישראל וגרמו למותם של 31 בני אדם. במהלך המלחמה בין ישראל וארצות הברית לאיראן, קרא רזא פהלווי לעם האיראני להפיל את משטר האייתוללות ולאפשר לו להוביל את איראן לדמוקרטיה.

לאחר המלחמה, איראן נכנסה למשבר מים ברחבי המדינה ולמשבר זיהום אוויר שגרמו לפינוי ערים באיראן. בנוסף הכלכלה האיראנית קרסה שגרמה למשברים נוספים במדינה. בעקבות זאת גל מחאות נרחב החל ב-28 בדצמבר 2025 שהפך במהרה למחאה נגד משטר האייתוללות ונגד הדיכוי הנרחב של זכויות אדם ואזרח תחת החוק האסלאמי שהוא אוכף באדיקות. בעקבות זאת משמרות המהפכה האסלאמית ביצעו טבח ברחבי המדינה שנחשב כטבח הגדול ביותר בהיסטוריה המודרנית של איראן.

בעקבות הטבח ולאחר שניסיון לבצע משא ומתן בין ארצות הברית ואיראן נכשל, התחיל ב-28 בפברואר 2026 מלחמת שַׁאֲגַת הָאֲרִי בו ישראל וארצות הברית תקפו את תוכנית הגרעין האיראנית, בסיסים של משמרות המהפכה והכוחות המזוינים של איראן, הצי של חיל הים האיראני ועוד אתרים רבים עם המטרה להפיל את המשטר האיראני. במלחמה נהרגו בכירים איראניים רבים ובוצעה התנקשות במנהיג העליון של איראן עלי ח'אמנאי. בתגובה לאורך המלחמה שיגרו משמרות המהפכה האסלאמית טילים וכטב"מים לעבר בחריין, ישראל, אבו דאבי ודובאי באיחוד האמירויות הערביות, כווית, קפריסין, כורדיסטן העיראקית, קטר, ירדן, ערב הסעודית, קפריסין ושטחי בריטניה באי, בסיסי צרפת במפרץ, אתרים בטורקיה ובשדה התעופה בנחצ'יבאן שבאזרבייג'ן.

## פוליטיקה

 ערך מורחב – **פוליטיקה של איראן**

במהפכה האסלאמית בשנת 1979 הודח השאה מוחמד רזה שאה פהלווי מהשלטון והוקמה **הרפובליקה האסלאמית של איראן** – משטר תיאוקרטי, על פי עקרון "שלטון חכם ההלכה" האסלאמי, שהונהג תחילה על ידי האייתוללה ח'ומייני, המנהיג העליון הראשון של הרפובליקה. לאחר מותו של ח'ומייני בשנת 1989 תפס את מקומו עלי ח'אמנאי.
איראן היא רפובליקה אסלאמית, משטר אסלאמי שיעי, ובראשו "המנהיג העליון", אשר שולט במדינה מכוח סמכותו הדתית. תפקידו לפקח על הפוליטיקה במדינה, הוא הממונה על הכוחות המזוינים האיראניים, ממונה על הצבא ועל המבצעים הביטחוניים והוא בעל הסמכות להכריז מלחמה[דרוש מקור: דרוש מקור לסמכות להכריז מלחמה].

המג'לס, הפרלמנט האיראני (1956)
על פי החוקה האיראנית, תפקיד הנשיא הוא השני בסמכותו במדינה לאחר המנהיג העליון. הנשיא נבחר לתקופה של ארבע שנים בבחירות כלליות, אך מועמדותו חייבת להיות מאושרת על ידי מועצת המומחים[דרוש מקור: מועצת המומחים (Assembly of Experts)? לא מועצת השומרים (Guardian Council)?]. תפקידו לפקח על מועצת השרים (הממשלה) ולקבוע מדיניות שתונח לפני בית המחוקקים. מחמוד אחמדינז'אד נבחר בשנית ביוני 2009 בבחירות שתוקפן שנוי במחלוקת שעוררו גל הפגנות ברחבי המדינה בטענה לזיוף התוצאות. חסן רוחאני החל לכהן כנשיא איראן באוגוסט 2013 לאחר שניצח בבחירות שהתקיימו באותה שנה בהפרש גדול מול המתמודדים האחרים. באוגוסט 2021 החליף אותו אבראהים ראיסי, שנהרג בתאונת מסוק במאי 2024. לממלא מקומו נבחר מסעוד פזשכיאן.

### שלטון מקומי

 פרק זה טעון עריכה. אנא תרמו לוויקיפדיה ועזרו לערוך אותו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.

 ערך מורחב – **פרובינציות איראן**

איראן מחולקת ל-31 פרובינציות (*ostan-haa*, יחיד: *ostan*):

|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
|
1. טהראן
2. קום
3. מַרְכַזי
4. קזווין
5. גילאן
6. ארדביל
7. זנג'אן
8. מזרח אזרבאייג'אן
9. מערב אזרבאייג'אן
10. כורדיסטן  |
11. המדאן
12. כרמאנשאה
13. אילאם
14. לורסתאן
15. חוזיסטאן
16. צ'הארמחאל ובח'תיארי
17. כהגילויה ובויראחמד
18. בושהר
19. פארס
20. הורמוזגאן  |
21. סיסתאן ובלוצ'סתאן
22. כרמאן
23. יזד
24. אספהאן
25. סמנאן
26. מאזנדראן
27. גולסטאן
28. צפון ח'ורְאסאן
29. ח'וראסאן רזאוי
30. דרום ח'וראסאן 31. אלבורז |  |

המחוזות נשלטים ממרכז מקומי, לרוב מדובר בעיר הגדולה ביותר במחוז. הסמכות המחוזית נמצאת בידי המושל (استاندار: ostāndār) והוא ממונה על ידי משרד הפנים בכפוף לאישור המג'לס (הפרלמנט).

עד שנת 2004 היו במדינה 28 מחוזות, אולם חוק שעבר בשנה זו פיצל את מחוז ח'וראסאן לשלושה מחוזות חדשים: צפון ח'וראסאן, ח'ורסאן רזאוי ודרום ח'וראסאן.

ביוני 2010 החליט הפרלמנט האיראני לחלק את מחוז טהראן לשני חלקים ובכך יצר את מחוז אלבורז.

### צבא וביטחון

 ערכים מורחבים – **משרד ההגנה האיראני, צבא איראן, משמרות המהפכה האסלאמית**

תרגיל חי"ר של משמרות המהפכה האסלאמית
טנק, זולפיקאר שפיתחה תעשיית הנשק באיראן ומשמש את צבאה
צבא איראן מורכב מארבע זרועות שונות: זרוע היבשה, זרוע האוויר, זרוע הים וזרוע ההגנה אווירית. הצבא הסדיר האיראני מונה כ-520,000 חיילים, מהם כשני שלישים מגויסים בשירות חובה. כל אזרח איראני מחויב לשרת בצבא 18–24 חודשים. נוסף לצבא הקבע יש לאיראן עוד כ-100,000 חיילים המשרתים במשמרות המהפכה. תפקידם של משמרות המהפכה הוא בין היתר שמירה על המשטר האיראני. כמו כן כפוף אליו חיל האוויר של משמרות המהפכה שמחזיק בארסנל רחב של טילים בליסטים וחיל הים של משמרות המהפכה.

לאחר המהפכה האיראנית ובעיקר לאחר מלחמת איראן–עיראק שארכה שמונה שנים ובה נהרגו כחצי מיליון איראנים, מצבו של הצבא האיראני היה קשה. בניסיון לשקם את עוצמתה לאחר המלחמה הממושכת ומתוך רצונה של איראן ליצור לעצמה מחדש את ההגמוניה המסורתית באזור המפרץ הפרסי ואף במזרח התיכון החלה איראן לחזק את צבאה. הצבא האיראני מתחמש במהירות, הן בעזרת תעשיות צבאיות מקומיות, והן בעזרת רכש מסיבי מחוץ למדינה, לרוב נשק מרוסיה, קוריאה הצפונית וסין. לאיראן תוכניות מורכבות ומתקדמות של מחקר פיתוח ופריסה של סוגים שונים של נשק קונבנציונלי ונשק בלתי קונבנציונלי.

#### לוחמת רשת

איראן פעילה בלוחמת רשת. היא מפעילה מספר קבוצות תקיפה (Elfin Team,‏ Helix Kitten ועוד) שפועלות נגד ארגונים מערביים ומנסות להגיע למידע ביטחוני.

#### תוכנית הגרעין

 ערכים מורחבים – **תוכנית הגרעין האיראנית והפעילות נגד תוכנית הגרעין האיראנית**

נשים איראניות מדעניות גרעין בשנות השישים של המאה העשרים בתוכנית הגרעין של המדינה האימפריאלית. התכנית בוטלה עם עלייתו לשלטון של האייתולה ח'ומייני ובעקבות מלחמת איראן–עיראק הוחלפה בתוכנית הגרעין של הרפובליקה האסלאמית.
פיצוצים בטהראן במבצע עם כלביא
החל מהשנים הראשונות של המאה ה-21 נעשו מאמצים של ארצות הברית, מדינות אירופה וגורמים נוספים למנוע מאיראן את היכולת לבנות פצצת אטום. באיראן קיימת תוכנית גרעין במסגרתה קיימים כורים גרעיניים ואתרים נוספים כמו מפעל מים כבדים. איראן הייתה מצויה בשלב מתקדם של פיתוח יכולת להעשרת אורניום אך לא סיפקה מידע מלא על היקף תוכנית הגרעין שלה, ומידת שיתוף הפעולה שלה עם הסוכנות הבין-לאומית לאנרגיה אטומית של האו"ם השתנה מעת לעת, ולטענת גורמי מודיעין מערביים היו אתרים ופרויקטים בתוכנית הגרעין אשר לא דווחו לפקחיה. מומחים לנושא היו חלוקים בדעותיהם באשר למועדים הצפויים של התפתחות טכנולוגית בלתי הפיכה בתהליך השלמת פיתוח נשק גרעיני והמועד הצפוי ליכולת מעשית להפעיל נשק כזה.

ב-4 בפברואר 2006 הסכימו רוב מדינות מועצת הנגידים של הסוכנות הבין-לאומית לאנרגיה אטומית להעביר את התיק האיראני למועצת הביטחון של האו"ם, אשר בסמכותה להטיל סנקציות על המדינה. ב-23 בדצמבר 2006, לאחר משא ומתן שארך כחצי שנה וריכוך הטיוטה לבקשת מוסקבה ובייג'ינג, הסכימו חברות מועצת הביטחון על קבלת החלטה מס' 1737. ההחלטה הקפיאה את נכסיהם של מספר גורמים וחברות איראניות בעלי קשרים לתוכניות הגרעין והטק"ק של איראן. מאחר שאיראן סירבה להשעות את העשרת האורניום, לאחר הארכה בת החודשיים שניתנה לה בהחלטה 1737, ב-24 במרץ 2007 קיבלו 15 מדינות מועצת הביטחון את החלטה 1747 של מועצת הביטחון של האו"ם. ההחלטה הרחיבה במקצת את הסנקציות הכלכליות המוטלות על איראן, אסרה על רכישת אמצעי לחימה ממנה וקראה למדינות לא לייצא לאיראן אמצעי לחימה. ב-8 בנובמבר 2011 פורסם דוח חמור של סבא"א, לפיו "איראן חשודה בביצוע ניסויים סודיים שמטרתם היחידה היא פיתוח נשק גרעיני".

הסנקציות הבין-לאומיות הרעו את מצבה הכלכלי של איראן. לאחר היבחרו של חסן רוחאני לנשיא חל שינוי במדיניות האיראנית. ב-14 ביולי 2015 הגיעו שרי החוץ של שש המעצמות (ארצות הברית, צרפת, גרמניה, בריטניה, סין ורוסיה) ושר החוץ של הרפובליקה האסלאמית של איראן להסכם היסטורי בדבר תוכנית הגרעין האיראנית. לפי ההסכם תוקפא תוכנית הגרעין האיראנית למשך 15 שנים תמורת הסרת כל הסנקציות הבין-לאומיות שהוטלו עליה במשך השנים.

ב-8 במאי 2018 הודיע נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ על ביטול הסכם הגרעין מצידה של ארצו וכן על חידוש הסנקציות.

ב-2025 במבצע עם כלביא פגעה ישראל ברבים מהצמרת הצבאית והמדעית שהובילו את הפרויקט והפציצה את אתרי הגרעין של איראן ומערך הטילים שלה. בנוסף ארצות הברית תקפה שלושה מתקני גרעין עם נורתרופ B-2 ספיריט.

### יחסי חוץ

 ערך מורחב – **יחסי החוץ של איראן**

בניין משרד החוץ של איראן בטהראן בשנות הארבעים של המאה העשרים
שער משרד החוץ של איראן בטהראן בשנות השישים של המאה העשרים
נשיא איראן חסן רוחאני נפגש עם נשיא רוסיה ולדימיר פוטין, 2013
המנהיג העליון של איראן עלי ח'אמנאי נפגש עם ראש ממשלת שוודיה סטפן לוון, 2017
איראן חברה בארגון לשיתוף פעולה אסלאמי.
איראן ורוסיה הן בעלות ברית אסטרטגיות.

גורמים רשמיים באיראן מצהירים כי המדינה שואפת להיות כוח אזורי מוביל במזרח התיכון. למן המהפכה ועד 2003 התייחסה איראן לעיראק בתור האיום המשמעותי ביותר עליה באזור. במקביל התייחסה איראן לארצות הברית ולישראל כאל מדינות אויב, והפגינה עוינות דיפלומטית אשר התגברה עם הרחבת נוכחות כוחות אמריקנים במפרץ הפרסי.

לאחר ירידתה של עיראק מחשיבותה האזורית, התחזקה הדומיננטיות האזורית של איראן, ובמהלך העשור השני של המאה ה-21 חיזקה איראן את מעמדה כאחת המדינות הדומיננטיות בעולם הערבי מבחינה דיפלומטית, וכמנהיגה של מחנה הכולל מספר מדינות, המתנהל כנגד מחנה מקביל בהובלת ערב הסעודית ואיחוד האמירויות. בעשור זה איראן ניצלה סדרת משברים בחלק ממדינות העולם הערבי כדי להדק את השפעתה על מספר מדינות ביניהן לבנון, סוריה, עיראק ותימן, וכן ברצועת עזה – מתוך אסטרטגיה רחבה ליצור מסדרון מאיראן עד לים התיכון.

לפי הערכות אמריקאיות מסוף העשור הראשון של המאה ה-21, איראן צפויה הייתה להיות בין המדינות העתידות לעלות עד לשנת 2025 על אירופה בכוחן הצבאי ולהפוך לגורם אזורי הרבה יותר משמעותי. מספר אנשים חזו את הפיכתה של איראן למעצמה, זאת לאור יכולתה להשפיע על אירועים בין-לאומיים. אחרים, כמו רוברט בר, טענו כי איראן כבר מעצמת אנרגיה ונמצאת בדרכה להפוך לאימפריה. פלינט לוורט מכנה את איראן ככוח עולה שעשוי להפוך למעצמה גרעינית בשנים הקרובות, אם ארצות הברית לא תמנע זאת ממנה.

הערכות אלו לצד הצלחותיה הדיפלומטיות במזרח התיכון הובילו למספר עימותים דיפלומטיים בינה לבין העולם המערבי, שבעשור השני של המאה ה-21 נסבו בעיקר סביב סבבי הסנקציות על איראן, כנגד פעילות הגרעין שלה, שפגעו בכלכלה שלה וכפועל יוצא מזה פגעו במידה מסוימת ביכולתה לממן יחידות צבאיות במדינות שתחת השפעתה. נכון לשנת 2019 איראן עדיין מצליחה להדק את השפעתה על המדינות שבינה לבין הים התיכון, למרות הסנקציות, והמומחים חלוקים בדעותיהם כמה תוכל איראן להמשיך ולהיות דומיננטית במזרח התיכון תחת לחצים כלכליים כבדים, ללא פגיעה ביציבות הממשל שלה עצמה באיראן.

בספטמבר 2012 הודיעה ממשלת קנדה בראשותו של מנהיג המפלגה השמרנית סטיבן הרפר על סגירת שגרירותה באיראן וגירוש כל הדיפלומטים האיראנים משטחה, בעקבות תמיכתה של איראן בטרור, התבטאויותיה בנוגע להשמדת ישראל וקידום תוכנית הגרעין האיראנית בניגוד לאמנה למניעת הפצת נשק גרעיני עליה חתומה איראן. מנהיג המפלגה הליברלית, ג'סטין טרודו, שנבחר לראש ממשלת קנדה בשנת 2015, הודיע בעקבות ההסכם עליו חתמה איראן על הגבלת כוחה הגרעיני עם מעצמות המערב, כי קנדה מתכוונת לחדש את יחסיה עם איראן.

#### מימון טרור

כחלק ממדיניות מוצהרת של "מהפכה מתגלגלת" או "הפצת המהפכה" שולחת המדינה כוחות לוחמים ומימון אל מחוץ לגבולות המדינה. במסגרת זו איראן מעורבת במידה רבה בטרור אסלאמי ובטרור פלסטיני. היא מממנת, מאמנת ומדריכה מספר רב של ארגוני טרור, בהם החמאס והחזבאללה. הארגונים המזוהים ביותר עמה – ואשר נשלטים על ידה במידה מסוימת – הם החזבאללה והג'יהאד האסלאמי הפלסטיני, שקשורים במידה רבה גם למשטר הסורי של בשאר אל-אסד. לצידם, מקיימת איראן מערכת יחסים הדוקה עם מיליציות שיעיות בעיראק, ומיוחסת לה השפעה רבה על פעילותו של מוקתדא א-סאדר. בסוף 2005 פורסם כי איראן מסייעת לסוריה לפתח נשק כימי וטקק"ים ובשנים 2011–2012 סייעה לאסד לדכא את ההתקוממות נגד משטרו. החל משנת 2004 החלה איראן בסיוע כספי להתקוממות השיעית בתימן והחל מ-2011 סייעה לבשאר אל-אסד במלחמת האזרחים בסוריה. בשנת 2017 נאלצו איראן וסוריה לשלם למשפחה בעלת אזרחות אמריקאית שבתם נרצחה בפיגוע סכום של 178 מיליון דולר.

#### יחסי איראן–ארצות הברית

 ערך מורחב – **יחסי איראן–ארצות הברית**

בניין הקונסוליה האמריקנית בתבריז, 1911
"לא המזרח ולא המערב", אחת הססמאות העיקריות של המהפכה, ביטאה יותר מכל את סלידתה של איראן המהפכנית מברית המועצות ומארצות הברית גם יחד. ביסודה זוהי גישה אנטי אימפריאליסטית קיצונית, העוינת את מניעיהן הנצלניים של המעצמות, מגנה אותן על דיכוי עמי תבל ורואה בהן גורם עיקרי למרבית הרעות של העולם. ארצות הברית נחשבת בעיני המשטר המהפכני "השטן הגדול".

גיליון האישום שפרשה איראן נגד ארצות הברית נרחב ונוגע בעיקר בארבעה תחומים: ראשית, אופייה האימפריאליסטי ומעורבותה הנצלנית והמדכאת לכאורה של ארצות הברית בעולם השלישי. שנית, תמיכתה במשטרו הרודני של השאה, והעושק, בראיית האיראנים, שעשקה את איראן. שלישית, תמיכת ארצות הברית ב"משטרים הריאקציוניים" במזרח התיכון המוסלמי בכלל ובמפרץ הפרסי בפרט. ורביעית, מה שנתפס באיראן כתמיכתה בציונות ובישראל כנגד המוסלמים והערבים בכלל והפלסטינים בפרט.

#### יחסי איראן–ישראל

ציר איראן בישראל, רזא סאפיניה, מגיע לבית הנשיא חיים ויצמן ברחובות ביום העצמאות, 1950
איראנית קנדית עטופה בדגל המדינה האימפריאלית של איראן עם האריה והשמש מניפה את דגל ישראל ודגל קנדה בהפגנה פרו ישראלית בוונקובר, קולומביה הבריטית

 ערך מורחב – **יחסי איראן–ישראל**

אף על פי שאיראן התנגדה בתחילה להקמת מדינת ישראל ב-1948, בהדרגה נרקמו בתחילת ימיה של המדינה יחסים טובים בין שתי המדינות. ציר רשמי של ממשלת איראן ייצג את מדינתו בישראל.

בשנת 1962 התרחשה בחבל קזווין שבאירן רעידת אדמה קשה, בה נהרגו למעלה מ-12,000 איש, נחרבו מאות כפרים ונפגעו כל התשתיות האזרחיות והחקלאיות. בעקבות רעידת האדמה נשלחה לאיראן בשנת 1963 משלחת של מומחים ישראלים מטעם חברת תה"ל, שבראשה עמד אריה (לובה) אליאב, במסגרתה פותח פרויקט חקלאי שנועד לסייע בשיקום האזור. הפרוייקט קבע את מרכזו המינהלי והמקצועי בעיר קזווין, שהיתה בירת המחוז, בה התגוררו אנשי צוות הפרוייקט הישראליים ובני משפחותיהם, ואף הקימו בה בשנת 1964 את בית הספר הישראלי בקזווין, אירן.

הסכמי שיתוף הפעולה שנחתמו ע"י המשלחת בראשות לובה אליאב, ופרוייקט קזווין שהוקם על בסיסם, היוו בסיס לשיתופי פעולה נרחבים, שהתבססו בין ישראל ואיראן בין השנים 1962–1979. בתקופה זו התקיימו בין ישראל לאיראן קשרים דיפלומטיים ומסחריים חזקים, אם כי לא לגמרי פומביים, במסגרתם סייעו מומחים ישראלים לתיכנון ובינוי כפרים ואזורים חקלאיים, ערים חדשות, מפעלים שונים ועוד. מומחים ישראליים נשלחו לשמש כמדריכים חקלאיים באיראן, והתקיים ייצוא ביטחוני גדול של חברות כמו "רפאל" ו"תדיראן". באיראן גם פעלו חברות בנייה ישראליות כמו חברת סולל בונה שבין היתר בנתה את מלון הילטון בטהראן, וחברת רסקו שבנתה בטהראן מרכז טלקומוניקציה וכן את מלון אינטרקונטיננטל , וקבוצת תהל שתכננה והקימה את מערכת הביוב של טהראן. בשנות השבעים אף פעל בטהראן בית ספר ישראלי.

שיתוף פעולה משמעותי בין המדינות התקיים גם בתחום אספקת הנפט מאיראן לישראל. אספקת הנפט לישראל החלה לאחר הרעת הקשרים עם ברית המועצות בעקבות מלחמת סיני (1956), אז פנתה ישראל לאיראן לקניית דלק. בשנת 1965 ביקשה ישראל להרחיב את השותפות עם איראן, ולאפשר לה לייצא נפט דרך ישראל בנתיב העוקף את תעלת סואץ. לאחר משא ומתן שיזמה שרת החוץ, גולדה מאיר שאף ביקרה באיראן וניהלו פליקס שנער הישראלי ומנוצ'הר אקבאל נשיא חברת הנפט הלאומית של איראן (NIOC), הוחלט להקים שותפות שווה בין ממשלת ישראל וחברות הדלק פז, סונול ודלק לבין חברת הנפט הלאומית של איראן לטובת הפרויקט.

לאחר מלחמת ששת הימים ב-1967 ובמלחמת ההתשה גבר הצורך בקידום העברת קו צינור אילת-אשקלון בגלל חסימתה של תעלת סואץ. בשנת 1968 הוקמה חברת קו צינור אילת אשקלון בע"מ (קצא”א) שהייתה תשלובת חברות, בבעלות משותפת של ישראל ואיראן, ואשר עסקה במיזמי אנרגיה בתחום הנפט והגז. בניית קו צינור הנפט ונמלי הדלק באילת ובאשקלון הושלמה בדצמבר 1969, והחל השימוש בקו להזרמת נפט איראני לשוקי אירופה.

שיתופי פעולה בין המדינות התקיימו גם בתחום הבטחוני והצבאי. עם התהדקות הקשרים בין המדינות מונה בשנת 1960 יעקב נמרודי כנספח צה"ל הראשון בטהראן. בשנות כהונתו קודמו קשרים בטחוניים ועיסקאות רכש בטחוני בין המדינות. בשנים 1975-1977 שימש כראש משלחת משרד הביטחון ונספח צה"ל בטהראן תא"ל רמי לונץ. בשנת 1977 התמנה לנספח הצבאי האחרון באיראן, וראש משלחת משרד הבטחון באיראן תא"ל יצחק (איציק) שגב, ששימש בתפקידו עד שנת 1979, והיה מאחרוני הישראלים שעזבו אותה.

קץ שלטון השאה הביא למפנה ביחסים בין שתי המדינות.

לאחר עליית האייתולה ח'ומייני לשלטון והצהרתו שהוא תומך בכיבוש ירושלים מידי הציונים, נותקו היחסים בין שתי המדינות והוחלפו בעוינות גלויה. ח'ומייני טבע את המונח "השטן הקטן" עבור ישראל (תואר "השטן הגדול" מיוחס לארצות הברית). את העוינות הזו הביא לידי ביטוי בהוצאתם להורג של יהודים שנחשדו בריגול עבור ישראל. עם זאת הקפיד השלטון לשמור על זכותם של היהודים שנשארו באיראן לקיים את תרבותם, ולנציג יהודי משוריין מקום בפרלמנט.

יחסי שתי המדינות הושפעו מזהות הנשיא האיראני. מחנה השמרנים היה קיצוני יותר ביחסו למערב ולישראל. המחנה הרפורמיסטי היה מתון יותר. כך הנשיא השמרני אחמדינז'אד ערך ב־27 באוקטובר 2005 ועידה בטהראן שכותרתה "עולם ללא ציונות", בה הצהיר כי "המשטר שכובש את ירושלים צריך להיעלם מדפי ההיסטוריה". אחמדינז'אד אף ניסה להטיל ספק בהתרחשותה של השואה. מדינות שונות כמו ארצות הברית, צרפת, קנדה ובריטניה הגיבו בגל גינויים על דבריו.

כאשר חסן רוחאני ממחנה הרפורמיסטים זכה בבחירות לנשיאות בשנת 2013, השתנה הטון של השלטון הן כלפי פנים והן כלפי חוץ. רוחאני התבטא כי "השואה הייתה פשע נגד האנושות". הממשלה החדשה בראשותו אף הסכימה להקפיא את תוכנית הגרעין לתקופה של 15 שנה תמורת הסרת הסנקציות נגדה. לאחר הקפאת התוכנית, הייתה ישראל בין הקולות הבולטים שקראו לא להסתפק בהסכם הקיים. לאחר מבצע מודיעיני משנת 2018 הציג נתניהו, ראש ממשלת ישראל, מסמכים מתוכנית הנשק הגרעיני של איראן המעידים שאיראן פעלה לפיתוח נשק גרעיני.

### התנגדות למשטר

 ערכים מורחבים – **המחאה לאחר הבחירות לנשיאות איראן 2009; ההפגנות באיראן (2011); ההפגנות באיראן (2017);ההפגנות באיראן (2018); מחאת החיג'אב באיראן; ההפגנות באיראן (2022–2023)**

הבחירות בשנת 2009 עוררו גל הפגנות נרחב ברחבי המדינה, שהחל בטענות לזיוף התוצאות, והמשיך להתקוממות עממית שדוכאה באלימות רבה על ידי כוחות חמושים של השלטון, אשר הרגו ופצעו מאות מפגינים, ועצרו אלפים אחרים ללא משפט. רוב המפגינים היו צעירים מהערים הגדולות בעלי השקפות ליברליות. על פי הדיווחים הלא רשמיים יצאו לרחובות כשני מיליון מפגינים. כדי לנסות להשתלט על המהומות, שלחו השלטונות את הבאסיג' ואת משמרות המהפכה האסלאמית. אחד מערוצי החדשות תיאר את המצב כ"מהומה הגדולה מאז המהפכה האיראנית ב-1979". נראה היה כי המתנגדים פועלים באופן ספונטני ללא כל ארגון קודם.

ב-2011 החל שוב באיראן גל של מחאות והפגנות, בהשראת גל המחאות בארצות ערב (2010–2011). בעיר אהוואז, נהרגו ביום 16 באפריל 2011 כעשרה בני אדם. גל הפגנות זה דוכא גם הוא כקודמיו באלימות רבה בידי כוחות הביטחון הנאמנים למשטר. ההפגנות נערכו תחילה לזכר ההרוגים בהפגנות שנערכו בשנת 2005, ולאחר מכן הן התפשטו גם לערים חמדיה, מהשאהר, שדגאן, אבאדאן וחורמשאהר.

בין התפוצות האיראניות החיות במערב רווחת התנגדות למשטר הנוכחי באיראן. רבים מהם עזבו את המדינה לאחר המהפכה האסלאמית בשנת 1979. רבים מהאיראנים שנותרו במדינה מנהלים חיים כפולים. בציבור הם מצייתים לחוקי המשטר הדתי, ובבית פנימה מנהלים אורח חיים חילוני וצורכים תרבות מערבית.

בדצמבר 2017 התחדשו המחאות כנגד השלטון. הפגנות התקיימו בעשרות ערים כולל הבירה טהראן על רקע האינפלציה הקשה במדינה, אחוזי האבטלה הגבוהים, השחיתות השלטונית והמעורבות בסכסוכים אזוריים במזרח התיכון. בהפגנות נהרגו לפחות 30 מפגינים.

ביוני 2018 התחדשו המחאות על רקע הירידה החדה בערך המטבע המקומי והמצב הכלכלי המחריף. הגורם המרכזי להידרדרות הכלכלית היא חידוש העיצומים על איראן מצד ארצות הברית והפסקת הסחר עם חברות גדולות במדינה. הסחר בבאזאר הגדול בטהראן הושבת במשך כמה ימים והסוחרים יצאו להפגנות יחד עם אזרחים רבים. הפגנות גדולות נרשמו בבאזאר, בפרלמנט ובערים נוספות כמו משהד ואספהאן. בהפגנות נהרג מפגין אחד לפחות.

בשנת 2019 המשיכו המחאות, ובנובמבר 2019 התגברה האלימות בין המוחים לכוחות החוק. המוחים הציתו בנקים ותחנות דלק, ובניסיונות לדיכוי המחאה חסם המשטר את הגישה לאינטרנט והרג במפגינים. בעקבות האפלת האינטרנט והכחשות המשטר, התקשתה התקשורת להעריך את כמות ההרוגים בקרב המפגינים.

* מפגינים איראנים יוצאים לרחובות לאחר שפורסמו תוצאות הבחירות בשנת 2009
* ליד קלפי בבחירות 2013 בהם נבחר חסן רוחאני לנשיא איראן
* הפגנה בבוז'נורד בהפגנות 2017–2018

#### ההפגנות באיראן (2025–2026)

 ערך מורחב – **ההפגנות באיראן (2025–2026)**

בשנת 2025, פרצו הפגנות באיראן בשני גלים על רקע המשבר הכלכלי במדינה, ונמשכו לתוך שנת 2026. העימותים האלימים, שהחלו בדצמבר 2025, הובילו למותם של אלפי מפגינים ועשרות אלפי פצועים ועצורים, תוך שהמתיחות במדינה מוסיפה להסלים ומשנה את פניה ממחאה כלכלית למאבק פוליטי קיומי. תנועה מחאתית זו חסרת הנהגה מרכזית, ומושכת אליה גם כוחות מלוכניים ומתנגדי משטר, בראשם עומד רזא פאהלווי, בנו של השאה שהודח בשנת 1979. ההפגנות מדוכאות בברוטליות בידי מנגנוני הביטחון ובהם משמרות המהפכה, הבסיג' והמשטרה.

על מנת להתמודד עם ההפגנות ניתק המשטר את רשת האינטרנט במדינה ובחסות הניתוק מהרשת והעדר היכולת לתעד את הנעשה, דיכא את ההפגנות. עד 28 בינואר לפי "איראן אינטרנשיונל", לפחות 36,500 בני אדם נרצחו על ידי כוחות הביטחון. על פי כלי תקשורת בינלאומיים מספרים הנעים בין 30 ל-43 אלף הרוגים, לצד אלפי עצורים העומדים בפני סכנת הוצאה להורג.

מהלך גל המחאות התגלה משבר אמון עמוק בתוך מנגנוני הביטחון האיראניים, המתבטא בגל עריקות ובסירוב פקודה אל מול הדיכוי האלים של המפגינים. הלחץ הפנימי בקרב הכוחות הוביל למעצר עשרות קצינים בכרמאנשאה שסירבו לפתוח באש על מפגינים. נרשם אף מתן גזר דין מוות לחייל ג'אוויד ח'אלס, לאחר שסירב לציית לפקודה לירות לעבר אזרחים שהפגינו נגד השלטון.

* הפגנות באירן מתאריך 7.1.2026
* הפגנות בעיר משהד שבאירן בקריאה לשינוי - זהו הקרב האחרון, פהלווי יחזור!
* אחד המפגינים בטהראן מגנה את הממשלה וההנהגה "... ממשלת רוצחים פושעת זו... מי ייתן ואלוהים יקלל את חומייני וחמינאי"
* מפגינים מול הקונסוליה האיראנית במילאנו נגד סגירת האינטרנט והטבח

#### בדלנות אתנית

לוחמי PJAK

 ערך מורחב – **כורדיסטן האיראניתכורדיסטן האיראנית:** בדלנות כורדית באיראן היא סכסוך אתני ופוליטי ארוך-שנים בין המיעוט הכורדי במערב איראן (כורדיסטן האיראנית) לבין מדינת איראן; זהו הסכסוך הבדלני הבולט באיראן המודרנית. שורשיה של בדלנות כורדית היא בתנועה הלאומית הכורדית שהחלה במקביל לעליית שושלת פהלווי לשלטון. למרות התבוסה של המפלגה הבדלנית העיקרנית, מוקדי בדלנות כורדים אחרים המשיכו במאבק ובשנת 2004 המפלגה לחיים חופשיים בכורדיסטן החלה במתקפות על הצבא האיראני במערב המדינה. מאז תחילת פעילות מרדנית זו, מאות מורדים כורדים וחיילים איראנים איבדו חייהם ולמרות הפסקת האש שהוכרזה בספטמבר 2011, המאבק ממשיך. החל משנת 2013 ועד חודש ספטמבר נהרגו לפחות 12 חיילים איראנים ו-2 מורדים כורדים; מספר כורדים גם עומדים לפני הוצאה להורג על חשד בפעילות חבלנית.

במרץ 2006 ביצע ג'ונדאללה פיגוע בתאסוקי
**בלוצ'ים באיראן:** אחד מהארגונים המתנגדים למשטר האיראני הוא ארגון הטרור הבלוצ'י-סוני ג'ונדאללה, הפועל במחוז סיסתאן ובלוצ'סתאן באיראן, וכן במחוז הפקיסטני של בלוצ'יסטן הגובל באיראן. ארגון ג'ונדאללה הוקם בשנת 2002 במטרה להגן על המיעוט הבלוצ'י-סוני, מפני האפליה כלפיו באיראן, בעיקר במחוז סיסתאן ובלוצ'סתאן. השלטון באיראן טוען, כי הארגון עומד מאחורי פיגועים רבים. השלטון מאשים את הארגון בקשר לאל-קאעידה, ואת פקיסטן, בריטניה, וארצות הברית במתן תמיכה לארגון, בניסיון לערער את יציבות המשטר במדינה.

גבר ערבי-איראני בח'וזסתאן/ערבסתאן במהלך מלחמת איראן–עיראק
**ערבים איראנים:** מחוז ח'וזסתאן הקרוי גם ערבסתאן מאוכלס בעיקר ערבים (בניגוד לפרסים) והוא מוקד סכסוך נוסף, הן על רקע אתני והן בשל עושרו בנפט והגישה לים (משט אל-ערב). הסכסוך במחוז היה הגורם המניע למתקפה על שגרירות איראן בלונדון ומלחמת איראן–עיראק. בשנת 2005 החלו הפגנות רבות בעיר אהוואז שבאזור ח'וזסתאן, במהלכן נהרגו עשרות בני אדם בידי כוחות הביטחון, שדיכאו אותן בכוח רב. מרבית תושבי ח'וזסתאן הם ערבים, אך השלטון מכחיש את קיומם כמיעוט אתני ואוסר עליהם להשתמש בשפה הערבית באופן ציבורי או לעסוק בכל פעילות תרבותית או פוליטית.

### זכויות אדם באיראן

המיעוטים באיראן סבלו וסובלים מיחס מפלה.

#### נשים

 ערכים מורחבים – **זכויות נשים באיראן, תנועת זכויות האישה באיראן**

בשנת 1963 ניתנה לנשים זכות בחירה ובוטלה חובת חבישת הרעלה. בתקופת השאה ההשכלה בקרב האוכלוסייה החילונית עלתה, גם במקצועות הלא דתיים. כשלאחר המהפכה ההשכלה התפשטה גם לקבוצות האוכלוסייה הכפריות והדתיות, שאפשרה דרך דרישה להפרדה בין נשים לגברים וכיסוי ראשן של הנשים, לימודי דת לצד לימודים חילוניים. כשרוב בתי הספר פועלים במתכונת הבאה: בשעות הבוקר הבנים לומדים ובשעות הצהריים הבנות, או להפך.

עד שנת 2010 נע שיעור הנשים שלמדו באוניברסיטאות בין 60%–65% לעומת 35%–40% של הגברים, כשהנשים מהוות רוב מוחלט בקרב תלמידי המדעים והרפואה, ונרשמות יותר ויותר ללימודי ההנדסה והטכנולוגיה. בנוסף למקצועות המסורתיים כמו חינוך, סיעוד ושירותים חברתיים, הנשים מוצאות את מקומן גם בתחומי הביטוח, פיננסים, רפואה, אדמיניסטרציה ואף באקדמיה. תחום נוסף בו משתלבות הנשים באיראן הוא העיתונות, המכילה גם כן מספר לא מבוטל של נשים במגוון תפקידי תקשורת, קריינות, ועריכה ברמה הארצית ואף ניהול. בשנת 2012 החלה רפורמה באיראן לשנות את העניין וליצור מאזן בהשכלה שבין הנשים לגברים, שהתאזן רק בשנת 2010. במקביל, קראה הנהגת איראן לתושביה להגדיל את משפחותיהם ולתרום להגדלת אוכלוסיית איראן, זאת בניגוד למדיניות הרשמית בשנות ה-90 שקראה להגבלת הילודה ולשימוש באמצעי מניעה, מחשש שאיראן לא תוכל לעמוד בגידול אוכלוסין מואץ מבחינה כלכלית.

קיימת באיראן בעיה ענפה של פשעי אלימות במשפחה המתבצעים על רקע "חילול כבוד המשפחה", כשרוב מקרי רצח הנשים ה"סוררות" מתרחשים בקרב הקהילה הכורדית. באיראן גם פועלות נשות משמרות המהפכה האסלאמית למיגור מקרי חוסר צניעותן של נשים, הסתובבות ברחוב ללא רעלות ובחוסר צניעות, שילוב ידיים, הפגנת חיבה או מגע פיזי בין נשים לגברים במקומות ציבוריים (אפילו אחים וקרובי משפחה), וכן איפור וקוסמטיקה.

#### להט"ב

יום הגאווה האיראני
לאחר המהפכה האיראנית בשנת 1979 אסר שלטון ח'ומייני על יחסי מין בין בני אותו מין, אולם התיר מעבר מגדרי, שמחייב ניתוח לאשרור המגדר באישור בית משפט. מצב זה הציב בפני הומואים ולסביות מחוץ לארון שתי אפשרויות – או עמידה בפני ענישה שעלולה לכלול מאסר, מלקות ובמקרים מסוימים אף עונש מוות, או ביצוע ניתוח התאמה מגדרית.

על פי ארגון אמנסטי ואקטיביסטיים מקרב חברי הקהילה הלהט"בית המקומית, מטרת השלטון בניתוחים אלו הוא לכאורה להביא את איראן למדינה נטולת הומואים ולסביות, והם רואים בדילמה החוקית בה נמצאים חברי הקהילה האיראנים מצב של ניתוח בכפייה, הלכה למעשה. אחת לשנה מאז 2010 מצוין יום הגאווה האיראני. יום זה מתקיים ביום שישי הרביעי של חודש יולי, או ביום השישי הראשון בחודש מורדאד בלוח השנה הפרסי. ביום זה מצטלמים חברי הקהילה בטהראן עם סמלי הקהילה, אולם עושים זאת בחשאי מחשש לעימות עם המשטרה.

האזרחים שעוברים את הניתוח מקבלים כיסוי מלא מהמדינה על הוצאות הניתוח וטיפול הורמונלי, בנוסף למענק כספי חד-פעמי.

## כלכלה

אריגת שטיחים פרסיים באספהאן, 1991
מיכל גז נוזלי לקרון רכבת, של חברת Wagon Pars תוצרת איראן
מפעל של איראן חודרו – יצרן כלי הרכב הגדול ביותר במזרח התיכון, 1982
מפעל של HEPCO - יצרן הציוד המכני ההנדסי הגדול ביותר במזרח התיכון
תלושי מזון איראניים

 ערך מורחב – **כלכלת איראן**

איראן היא מדינה עשירה במשאבים טבעיים כגון נפט וגז טבעי. היא נחשבת כמפיקת הנפט השביעית בגודלה בארגון המדינות החברות באופ"ק, ועתודות הנפט המוכחות שלה מכילות כ-10% מכלל עתודות הנפט בעולם. איראן היא המדינה הרביעית בגודלה בעתודות גז טבעי בעולם. נפט, הגז הטבעי מתאן ומוצריהם מהווים כ-90% מהיצוא.

המדינה משקיעה רבות כדי לגוון את מקורות ההכנסה שלה ולהקטין את התלות בנפט. השלטון מנסה לעודד תהליך זה על ידי השקעה בענפים כמו ענף ייצור הרכב (איראן היא יצרנית הרכב מספר 12 בעולם), ענף החלל, מוצרי אלקטרוניקה מגוונים, ופיתוחים טכנולוגים שונים.
כלכלת איראן הייתה בעבר כלכלה ריכוזית שבה המדינה שלטה על מרבית המשאבים העיקריים, אך קיימת הפרטה חלקית של חברות רבות או מעבר לגופים ממשלתיים לא פורמליים. המדינה מחזיקה במשאבי הנפט ברשותה, וכן שולטת על רוב המיזמים הגדולים בשטחה; המדינה שולטת בעסקים רבים שעוסקים במסחר ושירותים.

בין השותפות העסקיות הגדולות של איראן: צרפת, גרמניה, איטליה, רוסיה, סין העממית, יפן וקוריאה הצפונית. מאז שנות התשעים הגבירה איראן את שיתוף הפעולה הכלכלי שלה עם מדינות מתפתחות רבות, כגון סוריה, הודו, קובה, ונצואלה ודרום אפריקה. כמו כן, איראן מגדילה את המסחר שלה עם שכנותיה טורקיה ופקיסטן, ויחד עם מדינות אלה היא תומכת ברעיון ליצירת שוק כלכלי מאוחד באזור המערבי של מרכז אסיה.

במונחי תוצר מקומי גולמי (תמ"ג), המדינה ממוקמת במקום ה־41 בעולם, עם תמ"ג של כ־388 מיליארדי דולרים בשנת 2022, רובו קשור להכנסות מיצוא נפט ודלקים. אך בגלל האוכלוסייה הגדולה שלה במושגי תוצר לנפש (מדד כלכלי המחשב את עושר האוכלוסייה) היא ממוקמת הרחק במקום ה-133 בעולם.

עד ראשית המאה ה-20 לא נוצלו משאביה הכלכליים של איראן בשיטתיות. הגורמים לכך היו מגוונים. השלטון המרכזי, ובעקבותיו מושלי הפרובינציות, החזיקו חצרות בזבזניות שמומנו מרכוש המדינה. המיסוי הכבד הקשה על האוכלוסייה ושימש תמריץ שלילי להתפתחות כלכלית של יוזמות פרטיות. נוסף על כך דלדלו מלחמות, בצורות, מגפות ורעב את האוכלוסייה והקטינו את המקורות הכלכליים. גורם נוסף היה היעדר תשתיות לפיתוח תעשיית הון, כוח אדם משכיל ומיומן, טכנולוגיה מתקדמת ונתיבי תחבורה. חברות כלכליות ממעצמות אירופה, בעיקר מרוסיה ומבריטניה, שהחלו לחדור לאיראן בצורה מסיבית במחצית הראשונה של המאה ה-19, מוכנות היו לספק את המשאבים הדרושים לכך, אך בתנאים מסוימים שנקבעו על ידיהן. תנאים אלה כללו הענקת יתרונות בזיכיונות לסוחרים ולתעשיינים זרים. המאבק בין המעצמות בלם לעיתים פיתוח כלכלי, בהגבילו את האפשרויות הפתוחות בפני יזמים מקומיים עצמאיים. התוצרת המערבית שיובאה לאיראן הייתה לעיתים קרובות איכותית וזולה יותר מזו המקומית. לעיתים הייתה התוצאה התמוטטות של ענפי מלאכה מקומיים.

במחצית השנייה של המאה ה-19 החלו שינויים כלכליים שנבעו מיזמות פרטיות ושלטוניות אשר נשענו על הון, על ידע ועל טכנולוגיה מערביים. תהליכי המודרניזציה והתיעוש הואצו עם העלייה לשלטון של שושלת פהלווי בשנת 1925. מהפכת 1979 והמלחמה עם עיראק בשנות השמונים פגעו קשות בכלכלת המדינה וגרמו להוצאות גדולות על ביטחון ולקשיים בפיתוח טכנולוגי. הסנקציות הבין-לאומיות על איראן בראשית המאה ה-21 הרעו את מצבה של הכלכלה האיראנית ושימשו זרז להסכמת איראן לחתימת הסכם עם המעצמות בשנת 2015 להקפאת תוכנית הגרעין שלה בתמורה להסרת הסנקציות הכלכליות נגדה.

בשנת 1958 החל לפעול "הערוץ הראשון", ערוץ טלוויזיה איראנית הראשון.

למרות ההסכם, כלכלת איראן לא יצאה מהמשבר, ובדצמבר 2017 החלה סדרה של הפגנות מחאה באיראן, על רקע האינפלציה הקשה במדינה ואחוזי האבטלה הגבוהים.

הכלכלה האיראנית נשלטת ברובה על ידי משמרות המהפכה האסלאמית. לאחר שב-8 במאי 2018 הודיע נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ על פרישת ארצו מהסכם הגרעין ועל חידוש הסנקציות על איראן, החל סבב הפגנות נוסף והריאל האיראני הגיע לשפל.

בדצמבר 2024, בעקבות חילופי אש נגד ישראל ומערכה מלאה נגדה ביוני 2025, נפילת אסד, החלשת חזבאללה ופגיעות נוספות באיראן, הגיע מטבע הריאל האיראני לשפל של כל הזמנים. עשרות מפעלים, משרדי ממשלה בטהראן, בתי ספר ואוניברסיטאות נסגרו ברחבי איראן, וענף החקלאות באיראן הגיע אף הוא לשפל.

## גאוגרפיה

 ערך מורחב – **גאוגרפיה של איראן**

מפה טופוגרפית של איראן
שטחה הכולל של המדינה מגיע ל-1,648,195 קמ"ר והיא המדינה ה-18 בגודלה בעולם. לשם השוואה, שטחה שווה לשישית מארצות הברית, או לשטחן הכולל של הממלכה המאוחדת, צרפת, איטליה וספרד.
איראן שוכנת באזור הדרום-מערבי של אסיה, אורך גבולותיה מסתכם במעל 2,000 ק"מ.
המדינה גובלת בפקיסטן ובאפגניסטן במזרח, בטורקמניסטן בצפון-מזרח, בארמניה ובאזרבייג'ן בצפון-מערב, בטורקיה ובעיראק במערב. למדינה קו חוף עם הים הכספי בצפון, ועם המפרץ הפרסי ומפרץ עומאן בדרום.

הר דמאוונד - ההר הגבוה ביותר בדרום מערב אסיה
הנוף של איראן מורכב ברובו מרמות צחיחות מוקפות הרים, והאוכלוסייה מרוכזת ברובה באזורים הפוריים יותר בצפון המדינה ובמערבה. החלק המערבי הוא ההררי ביותר עם רכסים כהרי זגרוס והרי אלבורז; זה האחרון מכיל את ההר הגבוה ביותר בדרום מערב אסיה, הר דמאוונד, שמגיע לגובה של 5,607 מטר. החצי המזרחי מכיל ברובו שקעים מדבריים בלתי מיושבים שבהם זורמים מספר נחלי מלח. האגם הגדול ביותר במדינה הוא ימת אורמיה שהיא אגם מלח.
המישורים הגדולים היחידים בשטחי המדינה מצויים לאורך החוף של הים הכספי והחלקים הצפוניים של המפרץ הפרסי, שם גובלת איראן בנהר שט אל-ערב. מישורים קטנים ומקוטעים ניתן למצוא גם לאורך החוף של המפרץ הפרסי, מצר הורמוז, ומפרץ עומאן.

אקלימה של איראן הוא בעיקר יבש או יבש למחצה, ולמרות זאת קיים מזג אוויר חצי טרופי לאורך חופי הים הכספי. החורף האיראני מתון יחסית, ואילו הקיץ לח וחם.

בדרום מזרחה של איראן נמצא מדבר לוט. זהו מדבר מלח שחלקים נרחבים ממנו מכוסים באבני בזלת ובלבה שחורה שנפלטו מהר געש שהיה פעיל בעבר, ועקב כך חום השמש נקלט בהן וגורם לכך שהטמפרטורה הממוצעת שם היא כ-50 מעלות, מה שגורם להיעדר חיים מוחלט במדבר זה, הכולל היעדר בקטריות (אזור א-ביוטי).

## דמוגרפיה

 ערך מורחב – **דמוגרפיה של איראן**

תפוצה אתנית באיראן
האוכלוסייה באיראן עומדת על סך של 92.8 מיליון בני אדם. בערים טהראן, תבריז, משהד, אספהאן וכרג' מספר התושבים גבוה ממיליון.
תוחלת החיים עומדת על כ-75 שנים בממוצע. שיעור הפריון עומד על 1.66 ילדים לאישה.

ההתפלגות האתנית במדינה גבוהה, וקיימות בה כ-80[דרוש מקור] קבוצות אתניות השונות זו מזו אך דומות מבחינה תרבותית. מספר התושבים המדויק וההתפלגות האתנית אינם ברורים.

בגלל ההתפלגות האתנית קיימות כמה עשרות שפות מדוברות. השפה הרשמית היא השפה הפרסית. כ-25 אחוז מתושבי המדינה הם דוברי אזרית ועוד כ-10 אחוז הם כורדים[דרושה הבהרה].

### דת

 ערך מורחב – **דת באיראן**

חודש האבל מוחרם בתקופת האימפריה הספווית
למעלה מ-99% מהאיראנים הם מוסלמים: כ-89% משתייכים לזרם השיעי התריסרי (הדת הרשמית במדינה), ועוד כ-5% משתייכים לזרם הסוני – רובם כורדים. המיעוטים הדתיים הלא-מוסלמים הם בהאים, מנדעים, יארסאנים, זורואסטרים, יהודים ונוצרים. שלושת המיעוטים האחרונים הם מיעוטים רשמיים במדינה, ועל כן שמורים להם מושבים בפרלמנט.

בתחילת שנות המאה ה־20, החלה נמדדת התרחבותה של מגמת שוליים של עזיבת האסלאם, בעיקר בקרב הדור הצעיר, בין אם לדתות אחרות או עזיבת הדת באופן כללי.

#### יהדות איראן

 ערך מורחב – **יהדות איראן**

עיתון החיים, לחברי הקהילה היהודית בשנות העשרים. כתוב בשפה הפרסית ובשפה הפרסית יהודית
עד המאה ה-7 לספירה נהנו היהודים משלטונות נוחים יחסית, וקיימו קשרים רוחניים וכלכליים עם היישוב היהודי המתחדש בארץ ישראל ועם היישוב היהודי בבבל. יהודי איראן סרו למרותם של ראש הגולה בבבל ושל מרכזי התורה בסורא, נהרדעא ופומבדיתא, שפרחו תחת השושלת הפרתית. בשנת 225, עם הכיבוש הסאסאני, התחזק מעמדם של כוהני דת זרתוסטרא, ומצבן של הקהילות היהודיות התערער. הן סבלו מגזירות ורדיפות, ורבים מתו על קידוש השם.

בשנת 651, עם השתלטות הערבים המוסלמים קיבלו היהודים מעמד ד'ימי תמורת מס גולגולת. על פי דת האסלאם, "עמי הספר", כלומר היהודים והנוצרים רשאים לשמור על אמונתם תחת שלטון מוסלמי. ב-1221, עם כיבוש המונגולים בהנהגת ג'ינגיס חאן, נהרגו יהודים רבים במסגרת מסע ההרס שערכו המונגולים בזמן כיבושיהם.

במאה ה-16, כאשר האסלאם השיעי השתלט על איראן, הוטלו הגבלות וחוקים מגבילים רבים על לא-מוסלמים, וגל מעשי קנאות עבר בחלק מהזמן על קהילות ישראל בפרס. בימי שושלת קג'אר (1796–1925) היו תקופות של דו-קיום ויחסי שלום לצד תקופות של מעשי ביזה ועוינות כלפי יהודים בקהילות תבריז, משהד וטהראן. בעיר משהד אף ירדו היהודים למחתרת וחיו כאנוסים (אנוסי משהד), לאחר שבשנת 1839 הצטוו לקבל עליהם את דת האסלאם או למות, בעקבות עלילת דם שנפוצה בעיר.. יהודי משהד קיבלו על עצמם, כלפי חוץ, את האסלאם ונודעו כ"ג'דיד אל אסלאם" (מוסלמים חדשים).

משנות ה-60 של המאה ה-19 החלו קשרים בין המוסדות היהודיים באירופה לבין יהודי איראן, ובתקופת העלייה הראשונה החלה במקביל גם עלייה יהודית מאיראן לארץ ישראל. לאחר עליית שושלת המלוכה האחרונה בפרס (שושלת פהלווי), זכו יהודי איראן לאמנציפציה מלאה. בתחילת המאה ה-20 החלה בקהילה היהודית התעניינות ערה בציונות, ואף פורסמו מספר ספרים ציוניים בשפה הפרסית.

ערב הקמת מדינת ישראל היו כ-100,000 יהודים באיראן וכ-20,000 יהודים פרסיים בארץ ישראל. לאחר הקמת מדינת ישראל עלו ארצה למעלה מ-70,000 מיהודי איראן. יהודים רבים נוספים עברו להתגורר בצפון-אמריקה ובמערב אירופה. מאז המהפכה האסלאמית, התערער מצבה של הקהילה היהודית באיראן, אף שהיא זוכה לרוב לאוטונומיה תרבותית. נכון ל-2025 יש באיראן 9,000 יהודים, ואיראן היא האוכלוסייה היהודית השנייה בגודלה במזרח התיכון אחרי ישראל. הרב הראשי של יהודי איראן הוא יהודה גראמי, ונציג היהודים בפרלמנט האיראני הוא הומיון שמח.

העיר מלאייר הייתה העיר השנייה בכמות היהודים שבמדינה[דרוש מקור].

במפקד האוכלוסין שנערך ב-2011 נספרו כ-8,700 יהודים באיראן, הקהילה היהודית הגדולה ביותר במזרח התיכון מחוץ לישראל. רובם מרוכזים בטהראן (6,000–7,000), וקהילות קטנות יותר חיות בשיראז (כ-2,000), באספהאן (כ-1,500) ובכרמאנשאה.

### עיור

| הסתרההערים הגדולות של איראן מפקד האוכלוסין 2016 |
| --- |
|
 |
|  | דירוג | שם | פרובינציה | אוכלוסייה | דירוג | שם | פרובינציה | אוכלוסייה |  |
|  טהראן  משהד |
| 1 | טהראן | טהראן | 8,693,706 | 11 | רשת | גילאן | 679,995 |  אספהאן  כרג' |
| 2 | משהד | ח'וראסאן רזאווי | 3,001,184 | 12 | זאהדאן | סיסתאן ובלוצ'סתאן | 587,730 |
| 3 | אספהאן | אספהאן | 1,961,260 | 13 | המדאן | המדאן | 554,406 |
| 4 | כרג' | אלבורז | 1,592,492 | 14 | כרמאן | כרמאן | 537,718 |
| 5 | שיראז | פארס | 1,565,572 | 15 | יזד | יזד | 529,673 |
| 6 | תבריז | מזרח אזרבייג'ן | 1,558,693 | 16 | ארדביל | ארדביל | 529,374 |
| 7 | קום | קום | 1,201,158 | 17 | בנדר עבאס | הורמוזגאן | 526,648 |
| 8 | אהוואז | ח'וזסתאן | 1,184,788 | 18 | אראכ | מרכזי | 520,944 |
| 9 | כרמאנשאה | כרמאנשאה | 946,651 | 19 | אסלאמשהר | טהראן | 448,129 |
| 10 | אורמיה | מערב אזרבייג'ן | 736,224 | 20 | זנג'אן | זנג'אן | 430,871 |

## ראו גם

|  |
| --- |
| **עיינו גם בפורטלפורטל איראן** הוא שער לכל הערכים והנושאים הקשורים באיראן. בפורטל ניתן למצוא קישורים שימושיים לשלל הערכים העוסקים באיראן בכל היבטיה, וכגון, סמלים לאומיים, גאוגרפיה, היסטוריה, תרבות וספורט.
 |

|  |  |
| --- | --- |
|  | ספר: איראן |
| אוסף של ערכים בנושא הזמינים להורדה כקובץ אחד. |

* הממשלה האיראנית הגולה
* מיתולוגיה פרסית
* אנציקלופדיה איראניקה
* אנטי-איראניזם
* מחוזות איראן
* טבעת האש האיראנית
* קולנוע באיראן
* גבולות איראן

## לקריאה נוספת

* דוד מנשרי - **איראן: בין אסלאם ומערב**, הוצאת משרד הביטחון, 1996
* יניב גמבש (עורך ראשי), יבגניה ביסטרוב, ארנון סופר, איראן 2007 – ניתוח גאואסטרטגי, קתדרת חייקין לגאואסטרטגיה, אוניברסיטת חיפה, 2008
* ואנה ואנוצ'יני, **איראן הוורודה: דמוקרטיה איסלאמית - החלום האבוד**, בני-ברק: הקיבוץ המאוחד, 2009
* דניאל דנה, **שלושה חבלים לתלייה**, חולון: אוריון הוצאת ספרים, 2011
* תמר עילם גינדין, **הטוב, הרע והעולם - מסע לאיראן הטרום איסלמית**, האוניברסיטה המשודרת, 2011
* עוזי רבי (עורך), **זמן איראן**, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2008
* דוד מנשרי וליאורה הנדלמן-בעבור (עורכים), **איראן אנטומיה של מהפכה**, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2009
* אזאר נפיסי, **דברים שלא סיפרתי**, הוצאת ידיעות אחרונות, 2010
* משה אהרונוב, מאיר ליטבק, **איראן – מקיסרות פרסית למהפכה אסלאמית** (ספר 9 בסדרה **המזרח התיכון בימינו**), האוניברסיטה הפתוחה, תשע"ד–2014
* רז צימט, **איראן מבפנים, מדינה וחברה ברפובליקה האסלאמית**, הוצאת רסלינג, 2022
* ליאור שטרנפלד, **איראן: החיים עצמם, היסטוריה, פילוסופיה, תרבות, טראומה**, הוצאת עברית, 2026

## קישורים חיצוניים

* אתר האינטרנט הרשמי של איראן
* איראן, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
* מאמרים בנושא איראן, באתר המרכז הירושלמי לענייני ציבור ומדינה
* הבלוג של ד"ר תמר עילם גינדין, מומחית לאיראן, על הנעשה במדינה
* שאלות ותשובות על השינוי המתרחש במדיניות האיראנית, ד"ר רז צימט, מולד, 24 באוקטובר 2013
* אורלי אזולאי, מאחורי הרעלה, באתר ynet, 7 בינואר 2019
* אמיר אחמדי אריאן, מתים רק פעם אחת, באתר הזמן הזה, יוני 2025
* אסופת מאמרים על איראן באנציקלופדיה איראניקה (אנגלית)
* Iran and the GCC: Hedging, Pragmatism and Opportunism דו"ח של תוכנית המזרח התיכון של מכון המחקר הבריטי "צ'טהאם האוס" (אנגלית)
* סיור באיראן ב-2014 בתוכנית הטיולים של ריק סטיבס בערוץ PBS (באנגלית)
* קישורים רבים לאתרי עיתונים ומקורות מידע על איראן (פרסית ואנגלית)
* מידע על איראן בקטלוג הספרייה הלאומית
* איראן, דף שער בספרייה הלאומית

## הערות שוליים

| הצגהאיראן - תבניות ניווט |
| --- |
|

|  |
| --- |
|  |

 |