# טאיוואן

הרפובליקה הסינית (טאיוואן)
中華民國 (臺灣/台灣)|

|  |  |
| --- | --- |
| דגל | סמל |

 |
|  |
| הבירה טאיפיי |
|
לחצו כדי להקטין חזרה

לחצו להגדלה
 |
|
המנון לאומי |
המנון הרפובליקה הסינית המנון הנפת הדגל של הרפובליקה הסינית המנון |
|
ממשל |
|
משטר |
דמוקרטיה נשיאותית |
|
ראש המדינה |
נשיא הרפובליקה הסינית  |
|
נשיא הרפובליקה הסינית |
לאי צ'ינגדה |
|
ראש הרשות המבצעת |
ראש ממשלת טאיוואן  |
|
ראש ממשלת טאיוואן |
ג'ואו ז'ונגטאי  |
|
שפה רשמית |
מנדרינית |
|
עיר בירה |
טאיפיי ﻿ / ﻿ |
|
רשות מחוקקת |
היואן המחוקק  |
|
רשות שופטת | Supreme Administrative Court, Justice of the Judicial Yuan, Supreme Court of the Republic of China, Judicial Yuan  |
|
גאוגרפיה |
|
יבשת |
אסיה |
|
העיר הגדולה ביותר |
ניו טאיפיי |
|
שטח יבשתי | 35,980 קמ"ר (139 בעולם) |
|
אחוז שטח המים |
10.34% |
|
אזור זמן |
UTC +8 |
|
היסטוריה |
| הקמה |   |
|
מהפכת שינהאי |
10 באוקטובר 1911 |
|
ישות קודמת | * השלטון היפני בטאיוואן (1895–1945)
* הרפובליקה הסינית (1912–1949)
 |
|
דמוגרפיה |
| אוכלוסייה (הערכה 1 ביוני 2026) |
23,020,327 נפש (61 בעולם) |
|
צפיפות |
639.81  נפש לקמ"ר (17 בעולם) |
|  |
|

|  |
| --- |
| **אוכלוסייה לפי גיל** |
|

|  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- |
|   |   |   |   |   |

 |
|

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 0 |  | 10 |  | 20 |  | 30 |  | 40 |  | 50 |  | 60 |  | 70 |  | 80 |  |

 |
| בגיל 0–14 | 11.70% |
| בגיל 15–24 | 9.68% |
| בגיל 25–54 | 44.04% |
| בגיל 55–64 | 15.39% |
| בגיל 65 ומעלה | 19.18% |

 |
|
כלכלה |
|
מדד ג'יני |
0.338 (נכון ל־2018)  |
|
מטבע |
דולר טאיוואני חדש‏ (TWD) |
|
בנק מרכזי |
הבנק המרכזי של רפובליקת סין  |
|
שונות |
|
סיומת אינטרנט |
tw |
|
קידומת בין־לאומית |
886 |
| www.taiwan.gov.tw |
|
(למפת טאיוואן מוגדלת)טאיפיי
ניו טאיפיי
גאושיונג
טאיג'ונג
ג'ינצ'נג
ג'ונגשינג
טאינאן
שינג'ו
ג'ילונג
ג'יאיי
**מצר טאיוואןהרפובליקה העממית של סיןים סין המזרחיים סין הדרומי**טאיוואן(למפת טאיוואן רגילה)טאיפיי
ניו טאיפיי
גאושיונג
טאיג'ונג
ג'ינצ'נג
ג'ונגשינג
טאינאן
שינג'ו
ג'ילונג
ג'יאיי
**מצר טאיוואןהרפובליקה העממית של סיןים סין המזרחיים סין הדרומי**טאיוואן |
|   |

קמע טאואיסטי-טאיוואני בחְוַלִיֶן
**טאיוואן** (ע"פ כללי התעתיק של האקדמיה ללשון: **טייוואן**, בסינית מסורתית: **臺灣/台灣**, בסינית מפושטת: **台湾**, בפין יין ממנדרינית: **Táiwān**, בפאיוואן : **Taiwan**, בפנגקה : **Taywan**, בהאקה : **Tǒi-vǎn**, בהוקין : **Tâi-uân**), או בשמה הרשמי **הרפובליקה הסינית** (בכתב הסיני: **中華民國**, בפין-יין ממנדרינית: **Zhōnghuá Mínguó**, בהוקין: **Tiong-hûa Bîn-kok**, בהאקה: **Chûng-fà Mìn-koet**), היא מדינה הכוללת את האי טאיוואן ואת קבוצת האיים פנגחו, ג'ינמן ומאדזו.

הרפובליקה הסינית הוקמה בסין היבשתית אחרי נפילת שושלת צ'ינג, השושלת הקיסרית הסינית האחרונה, בשנת 1912. מפלגת הקוומינטנג איחדה את סין תחת שלטונה, אולם תבוסתה למפלגה הקומוניסטית במלחמת האזרחים הסינית הביאה להימלטות הקוומינטנג לאי טאיוואן. הרפובליקה הסינית המשיכה להיחשב כיורשת הטבעית של השלטון בסין. היא זכתה להכרה בין-לאומית נרחבת, ונמנתה עם החברות המייסדות של האומות המאוחדות. הרפובליקה הסינית אף החזיקה במושבה הקבוע של סין במועצת הביטחון של האומות המאוחדות. לכן, ממשלתה בטאיפיי מעולם לא הכריזה עצמאות, ולא מכירה בלגיטימיות השלטון של המפלגה הקומוניסטית של סין. עם זאת, עקב התעצמות של האחרונה, החלטה 2758 של העצרת הכללית של האו"ם נישלה את הרפובליקה הסינית ממעמדה בארגון. בין השנים 1964 ל־1990 ניתקו כ-120 מדינות את יחסיהן הדיפלומטיים עם הרפובליקה הסינית. רק 12 מדינות המשיכו לקיים יחסים דיפלומטיים מלאים עמה, למרות חרם מצד הרפובליקה העממית של סין.

כל אחת מהרפובליקות טוענת לריבונות על סין כולה והן אינן מכירות זו בזו, אם כי יש ביניהן קשרי מסחר. חברות טאיוואניות רבות ניצלו את כוח העבודה הזול ואת המשאבים של סין כדי להקים מפעלים. טאיוואן מייצאת לסין בעיקר רכיבים אלקטרוניים, במיוחד תעשיית השבבים ותעשיות מתקדמות. סין מנגד מייצאת לטאיוואן מוצרי צריכה, חומרי גלם ומוצרי תעשייה.

## גאוגרפיה

 ערך מורחב – **טאיוואן (אי)**

האי טאיוואן, כפי שצולם מהחלל על ידי NASA
שטח הרפובליקה הסינית כולל את האי הגדול טאיוואן, את איי פנגחו ואת איי ג'ינמן הקרובים לאי הגדול ואת איי מאדזו הקרובים לסין היבשתית.

הלוח הפיליפיני המתחתר
האי טאיוואן הוא אי מדרום מזרח לסין היבשתית. האי נוצר מהתרוממות של קצה הלוח האירואסייתי בעקבות התחתרות הלוח הפיליפיני תחתיו, תהליך שעדיין מתרחש וגורם לרעידות אדמה מרובות והתרוממות הרי האי מהים.

במרכז האי טאיוואן ישנה שרשרת הרים ובה פסגות רבות בגובה של למעלה מ-3,000 מטר, ביניהן הר יושאן - ההר הגבוה ביותר באי טאיוואן שפסגתו מגיעה לגובה של 3,997 מטר מעל גובה פני הים.
קו החוף המערבי רדוד וקו החוף המזרחי תלול.

## היסטוריה

### תקופה פרה-קולוניאליסטית

בתקופת הפליסטוקן המאוחרת, טאיוואן הייתה מחוברת ליבשת. לפני כ-10,000 שנה מפלס הים באזור עלה בכ-140 מ' והפריד את האי מהיבשת. בתקופת הפליסטוקן המאוחרת רצפת מצר טאיוואן היוותה גשר יבשתי רחב שנחצה על ידי בעלי החיים היבשתיים עד תחילת תקופת ההולוקן. בערוץ שבין איי פנגו לטאיוואן נמצא ריכוז מאובנים של חוליות, כולל עצם לסת אנושית השייכת למין קדום לא ידוע של הסוג אדם. בשנת 1972 נמצאו חלקי מאובנים של הומו ספיינס מודרני אנטומית במחוז זוג'הן , טאינאן, המתוארכים כ-30,000 שנה לפני זמננו.

לפני כ-6,000 שנה, טאיוואן יושבה על ידי חקלאים מתרבות הדפנקנג , ככל הנראה ממה שהוא כיום דרום מזרח סין. תרבויות אלו הן אבותיהם של עמים ילידיים טאיוואנים מודרניים ומקור משפחת השפות האוסטרונזיות. אוכלוסיית הילידים של טאיוואן חיה באי כבר כמה אלפי שנים, כנראה מהאלף הרביעי לפני הספירה, אך ייתכן שאוכלוסיות אחרות חיו באי מוקדם יותר. הילידים הטאיוואנים הם אוסטרונזים – קבוצה אתנית ולשונית הכוללת את הפיליפינים, מלזים, אינדונזים, מלנזים ואפילו אלו שהתיישבו במדגסקר.

### שושלת מינג, צ'ינג, ומעצמות אירופאיות

עד המאה ה-17, אנשים ממחוז פוג'יין שבסין ניסו להגר לאיי טאיוואן, אולם לרוב נדחו באלימות על ידי השבטים המקומיים. למרות זאת, הצליחו מהגרי מחוז פֿוּגְ׳יֵין להתיישב במספר מוקדים בחלק המישורי של מערב טאיוואן.

במאה ה-17 החלו כוחות קולוניאליים אירופיים לחפש מוקדים לקשר בין אירופה לקיסרות מינג, ועשו מאמץ להתיישב באיים סמוכים לסין גופא, כגון הונג קונג, מקאו וטאיוואן. חברת הודו המזרחית ההולנדית, שניסתה להתיישב באיי פנגחו הסמוכים ליבשת בשנת 1622 ונדחתה משם על ידי קיסרות מינג, התיישבה לבסוף בשנת 1624 במקום בו נמצאת העיר טאינאן בחוף הדרום מערבי של האי טאיוואן, ובנתה שם את מצודות זילנדיה ואנפינג . היא החלה לייבא עובדים בני האן ואנשי האקה מסין, ליישם את החקלאות שהביאו לאי. כמעט במקביל, בשנת 1626, התיישבו הספרדים (בתקופת האיחוד האיברי) בצפון האי, בנמלי טאמסוי וקילונג. הם נותרו שם בחסות כוחותיהם מהפיליפינים 16 שנים, עד שההולנדים דחקו אותם מטאיוואן. גם התקופה ההולנדית באי לא נמשכה זמן רב.

כחלק מהשתלטות קיסרות צ'ינג המנצ'ורית על סין, נדחה כוח נאמן למינג המובסת למחוזות הדרומיים של סין, וכוח בראשות קוש'ינגה (ג'נג צ'נגגונג), שבסיס כוחו היה במחוז פוג'יין, צר על מצודות ההולנדים ובשנת 1662 כבש את המצודות וגירש את ההולנדים מהאי. בתקופת השושלת קצרת הימים של ממלכת טונגנינג שהקים, ששלטה באי 20 שנים, הגיעו עוד מתיישבים בני האן לאי. אלה הביאו איתם את מורשתם ודתם והחל עירוב בין המתיישבים החדשים לשבטים המקומיים.

גם שושלת זו לא האריכה ימים, ונכדו של קוש'ינגה נכנע לבסוף, בשנת 1682, לקיסרות צ'ינג הסינית, שהפכה את איי טאיוואן לחלק ממחוז פוג'יין. שליטת צ'ינג נמשכה עד לוויתור על הטריטוריה לקיסרות יפן, כחלק מהסכם שימונוסקי שסיכם את התבוסה הסינית ליפן במלחמת סין–יפן הראשונה, בשנת 1895.

### תקופת השלטון היפני

מפת טאיוואן תחת השלטון היפני
ב-25 במאי 1895, לאחר חתימת הסכם שימונוסקי, הכריזה קבוצת פקידים בכירים של ממשל צ'ינג בטאיוואן על הקמת "הרפובליקה של טאיוואן" שהתנגדה לשלטון היפני. הכוחות היפניים נכנסו לבירה טאינאן והכניעו את ההתנגדות הזו ב-21 באוקטובר 1895. לחימת גרילה נמשכה עד 1902, ומרידות נוספות התרחשו בעשורים לאחר מכן אך ללא הצלחה. אחרי הכנעת "רפובליקת טאיוואן", המעבר לשלטון יפני התרחש בצורה חלקה יחסית עבור התושבים הסיניים, אך לא כך היה עבור התושבים הילידים. המישורים המזרחיים והרי המרכז בעצם לא נשלטו על ידי ממשלות זרות עד שנת 1895. לאחר סקר קרקעות בשנת 1898, יזמה הממשלה הקולוניאלית היפנית בשנת 1910 פרויקט צבאי בן חמש שנים לכיבוש העמים הילידים, שעד אז לא נשלטו בידי שלטון מרכזי – לא בזמן שושלות מינג וצ'ינג ולא בזמן השליטה האירופאית. בשנת 1915 התרחשה פרשת טפאני, מההתקוממויות הגדולות ביותר של בני האן ועמים ילידים בטאיוואן נגד השלטון היפני. בשנת 1925 העמים הילידים הוגבלו לאדמות שמורות קטנות ומפוצלות בהרים, וקהילות רבות נאלצו לעבור מציד-ולקט מסורתי לייצור חקלאי. השלטון היפני ניסה להטמיע אותם לחלוטין בחברה היפנית – מדיניות שמלבד ההיבט החקלאי כללה גם לימודי שפה ואיסור פעולות תרבותיות שנחשבו על ידי היפנים כברבריות, כמו קעקוע פנים . התהליך לווה פעמים רבות באלימות מצד היפנים.

אחת המרידות המאוחרות והגדולות של הילידים ביפנים הייתה "תקרית וושה". מונה רודאו , בן השבט הילידי סדיק, הוציא לפועל פעילות התקפית כנגד היפנים, לאחר שהצליח לאחד את שבט הסדיק (תת-קבוצה של בני העם האטאיאל). במהלכים טקטיים מתוחכמים, נותקו קשרי תחנות משטרה יפניות כהקדמה להשתלטות הילידים על הכפר וושה. בכיבוש הכפר נרצחו החיילים היפנים, נשותיהם וילדיהם. מרד זה כונה 'תקרית וושה' והתפתח למרד כללי של רוב בני השבט סדיק בהרים תחת מונה רודאו למשך חודש אחד, וספיחים יחידים במשך מספר חודשים. בסופו של דבר, דוכא המרד ביד קשה בידי היפנים, והיה כנראה מהקרבות הראשונים שדוכאו באמצעות פצצות כימיות במזרח אסיה, אחרי הניסיון הרב שנרכש במלחמת העולם הראשונה. אחרוני המנהיגים הלוחמים התאבדו. גופה, שהוגדרה כגופתו של מונה רודאו, נמצאה לאחר מספר שנים במערה הררית. למרות שזיהויה לא אומת, היא הוצגה במוזיאון במשך תקופה מסוימת, הוסתרה במחסן בין 1949–1974, עד שנקברה סופית באזור ההרים.

טאיוואן הפכה בהדרגה לחלק מהקיסרות היפנית, וסייעה לצבא היפני במלחמת העולם השנייה. חיילים טאיוואנים רבים נשלחו לצבא היפני, לרבות מתאבדי קמיקזה טאיוואנים. אפילו טרואו נקמורה, החייל היפני האחרון שנכנע בשנות השבעים, היה ממוצא טאיוואני, מבני האמיס הילידים.

### היסטוריה מודרנית

הרפובליקה הסינית הוקמה בסין היבשתית אחרי נפילתה של השושלת הקיסרית הסינית האחרונה בשנת 1912. מייסד הקוומינטנג, סוּן יאט-סֵן, נבחר כנשיא הסיני הראשון, אולם שלטונו נותר מוגבל למחוזות הדרומיים של סין. עם מותו ב-1925 תפס את מקומו צְ'יאנג קאי שֵק, שהצליח לאחד את סין. אולם סכסוך עם גורמים קומוניסטיים הצית מלחמת אזרחים. במהלכה, פלשה יפן למנצ'וריה (1931) מה שהתלהט לכדי פרוץ מלחמת סין–יפן השנייה ב-1937, שהחל מסוף 1941 השתלבה כזירה במלחמת העולם השנייה. ב-1945 נכנעה האימפריה היפנית, ואיבדה את שליטתה בסין.

עם כניעת היפנים, התחדשה מלחמת האזרחים בין צ'יאנג קאי שק ליריביו הקומוניסטים ובראשם מָאוּ דְזֶה דוֹנְג. היא הסתיימה ב-1949 בניצחונו של מאו, שהקים את "הרפובליקה העממית של סין" ברוב שטחה של סין. הרפובליקה הסינית בהנהגת צ'יאנג קאי שק הצטמצמה בסוף מלחמת האזרחים לשטחו של האי טאיוואן והאיים הסמוכים לו. צ'יאנג קאי שק הוסיף לראות את עצמו כשליט הלגיטימי של סין כולה, ולכן לא הכריז על עצמאות האי, אלא ראה בו משכן זמני לשלטון החוקי של סין. השלטון המאואיסטי שהתגבש בסין המשיך מצידו לראות בטאיוואן חלק מסין, והגדיר את האי כ"מחוז מורד". מצב זה שורר עד היום, ומהווה מקור למתיחות בין סין לטאיוואן, ובעקיפין בין סין לארצות הברית.

ארצות הברית סייעה לצ'יאנג קאי שק להגר לטאיוואן, ולהגן על האי מפני הכוחות הקומוניסטיים. הקוומינטנג, המפלגה הסינית השלטת, התייחסה לאנשי האי כאזרחים מדרגה שנייה, כשהם רודים במקומיים. השיא היה ב"מהומות 28 בפברואר" בשנת 1947, שהביאה להרג המוני של אזרחים ולהשלטת שלטון צבאי בן כמעט 40 שנים באי. הטרור הלבן נמשך עד כינון הדמוקרטיה באי בשנות השמונים של המאה ה-20.

באפריל 2024 התרחשה רעידת אדמה חזקה בה נהרגו 18 אנשים ורבים נפצעו.

## פוליטיקה

טאיוואן היא דמוקרטיה בעלת משטר נשיאותי. בניגוד לרוב המדינות, בהן יש שלוש רשויות – מחוקקת, מבצעת, ושופטת – הממשל הלאומי בטאיוואן מורכב מחמש רשויות, המכונות בסינית "יואן" (院): המחוקקת, המבצעת והשופטת המוכרות מהשיטה המערבית, וכן רשות מבקרת ורשות בוחנת, שמוצאן מהשיטה הסינית המסורתית. נשיא טאיוואן נבחר בבחירות ישירות אחת ל-4 שנים. הוא עומד מעל הרשויות האחרות, בעל סמכויות פוליטיות משמעותיות ובפועל נשיאות המדינה היא רשות ממשל שישית. אולם, אין לנשיא זכות וטו. ברשות המחוקקת הטאיוואנית – היואן המחוקק – חברים 113 צירים אשר נבחרים בבחירות כלליות אחת ל-4 שנים: 73 בבחירות אזוריות-רובניות, 34 בבחירות ארציות-יחסיות, ו-6, המייצגים את הטאיוואנים הילידים, בבחירות ארציות-רובניות.

מאז 1996 מתקיימות בחירות ישירות לנשיאות. הבחירות האחרונות לנשיאות ולפרלמנט התקיימו ב-13 בינואר 2024. סגן הנשיא והמועמד לאי צ'ינגדה מהמפלגה הדמוקרטית פרוגרסיבית נבחר לנשיאות, אולם לא נוצר רוב מוחלט לאף מפלגה בפרלמנט.

## מעמד בין-לאומי

 ערך מורחב – **מעמדה הבין-לאומי של טאיוואן**

מעמדה של הרפובליקה הסינית, טאיוואן, מורכב. בפועל זוהי מדינה עצמאית, אולם היא מעולם לא הכריזה על עצמאות ואינה מוכרת כמדינה עצמאית על ידי הקהילה הבין-לאומית. מתנהל ויכוח ער בטאיוואן בנוגע להכרזת עצמאות רשמית, בעוד סין העממית מאיימת כי תתקוף את טאיוואן אם זו תכריז על עצמאות.

לאחר שנוצרה הישות הפוליטית החדשה באי בתמיכת ארצות הברית, ולמרות מחאותיה של ברית המועצות, זכתה טאיוואן במקום השמור לסין בין חמש החברות הקבועות של מועצת הביטחון באו"ם. מצב זה השתנה עם המהפך שחולל ריצ'רד ניקסון במדיניות החוץ של ארצות הברית, כאשר כיהן כנשיא בין השנים 1969–1974. בתקופה זו הכירה ארצות הברית בשלטון הסיני הקומוניסטי כשלטון הלגיטימי בסין. בכך, חל מפנה ביחסי סין והאומות המאוחדות. טאיוואן סולקה מהאו"ם וממועצת הביטחון, והרפובליקה העממית של סין התקבלה במקומה. המהלך הרע את יחסי טאיוואן גם עם מדינות נוספות. מדינות המערב שהכירו בשלטון הטאיוואני כשלטון החוקי של סין העבירו את ההכרה שלהן לסין העממית. עד 2023 נותרו רק 12 מדינות המקיימות יחסים דיפלומטיים עם טאיוואן באופן רשמי. רובן מדינות קטנות ובעלות השפעה מועטה.

בשנות התשעים של המאה העשרים עברה טאיוואן דמוקרטיזציה והדבר חיזק את התומכים בהכרזה על עצמאות טאיוואן ועל ניתוקה מסין. הרפובליקה העממית של סין הגיבה בחריפות רבה לאפשרות הזאת, ואיימה לפלוש לטאיוואן אם זו תכריז על עצמאות. לעת עתה נשמר הסטטוס קוו, על-פיו הרפובליקה הסינית אינה מוכרת על ידי רוב מדינות העולם ועל ידי רוב הארגונים הבין-לאומיים, אולם טאיוואן מוכרת כישות אוטונומית בארגון הסחר העולמי, בוועד האולימפי הבין-לאומי ובארגונים בין-לאומיים אחרים.

### יחסי חוץ

מדינות המערב ומרבית מדינות העולם אינן מכירות רשמית בטאיוואן.
רוב מדינות העולם אינן מחזיקות שגרירויות בטאיוואן אולם שולחות משלחות סחר או משלחות כלכליות שמתפקדות בפועל כשגרירויות.

יחסי ארצות הברית – טאיוואן: לארצות הברית יש לה קשרים כלכליים וביטחוניים הדוקים עם טאיוואן ויחסים מורכבים יותר עם סין.

יחסי טאיוואן–ישראל: מאז שנת 1993 פועלים בכל אחת מהמדינות משרדי כלכלה המטפלים בקשרי המסחר בין המדינות.

### צבא וביטחון

|  |  |
| --- | --- |
|  |  ראו גם – **הכוחות המזוינים של הרפובליקה הסינית** |

צבא הרפובליקה הסינית הוא צבאה הלאומי האחראי להגנת המדינה.
הגיוס לצבא הרפובליקה הסינית הוא גיוס חובה.

הרפובליקה העממית של סין תובעת את שטחה של הרפובליקה הסינית ומאיימת שצבאותיה יתקפו ויכבשו את הרפובליקה הסינית.
צבא הרפובליקה הסינית הוא מבין החזקים במזרח אסיה, ומתאמן על בסיס יומי קבוע, במטרה להגן על הרפובליקה הסינית מצבאות הרפובליקה העממית של סין.

ארצות הברית שומרת על הסטטוס קוו באמצעים דיפלומטיים ומגינה על הרפובליקה הסינית באמצעות שליחת כוחותיה למצר טאיוואן, המפריד בינה לבין הרפובליקה העממית של סין.

## כלכלה

רצפים מקרים גג בטאיפיי
רוכלת טאיוונית באמצע המאה העשרים
רוכלת טאיוונית במאה העשרים ואחת

 ערך מורחב – **כלכלת טאיוואן**

בשנות ה-60 של המאה ה-20 החלה צמיחה משמעותית של כלכלת טאיוואן ונמשכה במשך כמה עשורים. בשנים 1960–1990, תקופה המכונה לעיתים "הנס הטאיוואני", עמד קצב צמיחה על 8% בממוצע. במהלך תקופה זו, טאיוואן ביצעה מעבר מכלכלה חקלאית לכלכלה מבוססת תעשייה וייצוא, עם דגש על ייצור טכנולוגי ואלקטרוניקה. חלקה של החקלאות בתוצר המקומי הגולמי ירד מ-35% בשנות ה-50 של המאה ה-20 ל-2.7% בלבד.

בשנות ה-90 של המאה ה-20 הואט קצב הצמיחה אך עדיין נותר גבוה יחסית (סביב 6–7% בשנה). ביחס לשאר שכנותיה, טאיוואן לא נפגעה באופן משמעותי מהמשבר הכלכלי באסיה בשנת 1997. במאה העשרים ואחת הואט קצב הצמיחה עוד יותר, ונכון לשנים האחרונות הצמיחה עומדת בממוצע על 2–4% בשנה, בהתאם לאתגרים כלכליים עולמיים ושינויים במבנה הכלכלה הגלובלית.

כלכלת טאיוואן מאופיינת כמשק קפיטליסטי-יזמי מוטה יצוא. בניגוד לשכנותיה ביפן וקוריאה הדרומית, כלכלתה מבוססת בעיקר על חברות קטנות ובינוניות, ולא על תאגידי ענק. שיעור האינפלציה ושיעור האבטלה בטאיוואן נמוכים.

טאיוואן היא אחת היצואניות החשובות של מכשירי חשמל, מכונות, חומרת מחשבים (כגון שבבים, מעבדים ומסכי LCD) ומוצרי תעשייה אחרים. בין החברות המרכזיות והידועות הפועלות בה ניתן למנות את החברות ASUS, D-Link, HTC, Acer וחברת הענק TSMC, קבלנית ייצור השבבים הגדולה בעולם, האחראית לאחוז גבוה מאד מהשבבים המתוחכמים ביותר המשמשים את תעשיית האלקטרוניקה בעולם.

המטבע המקומי הוא דולר טאיוואני, והיא חברה בארגון הסחר העולמי (WTO). השגשוג הכלכלי הביא להשקעת הון טאיוואני במדינות השכנות במזרח אסיה, ובכלל זה בסין העממית, שמספקת לתעשייה הטאיוואנית כמות גדולה של ידיים עובדות. הפער בין חשיבותה הכלכלית של טאיוואן עבור יריבתה הגדולה, לבין המתיחות הפוליטית המתמדת ששוררת בינה לבין סין, מביא בסופו של דבר, למיתון הסכסוך הפוליטי, ולשמירת הסטטוס קוו המתוח בין המדינות. טאיוואן נכללת ברשימת ארבעת הנמרים של אסיה יחד עם הונג קונג, קוריאה הדרומית וסינגפור.

חמש שותפות הסחר הגדולות של טאיוואן הן הרפובליקה העממית של סין, ארצות הברית, הונג קונג, יפן וסינגפור.

שוק התקשורת ברפובליקה נשלט על ידי "ג'ונגחווה טלקום" שבעבר הייתה חלק של משרד ממשלתי, והופרטה במהלך שנת 1996.

### תחבורה

חברת התעופה הלאומית של טאיוואן היא "צ'יינה איירליינס".

חברת התעופה הטאיוואנית EVA אייר (צ'אנגרונג האנגקונג) מוכרת יותר מחוץ למזרח אסיה.

## דמוגרפיה

בסוף 2019 עמדה אוכלוסיית הרפובליקה הסינית על 23.6 מיליון אנשים
טאיוואן היא מהמדינות הבולטות בעולם בשיעור ריבוי האוכלוסין הנמוך.

### עיור וצפיפות אוכלוסין

הבירה טאיפיי, 1984-2016
שטחה של טאיוואן הוא 35,890 קילומטר מרובע וצפיפות האוכלוסין בטאיוואן היא 651 אנשים בקילומטר מרובע.
מבין המדינות המאוכלסות בלפחות 7 מיליון אנשים, צפיפות האוכלוסין בטאיוואן היא השנייה בגודלה בעולם (אחרי בנגלדש).

מרבית האוכלוסייה מרוכזת בעיקר במערב, בצפון ובדרום האי טאיוואן.
בצפון האי טאיוואן נמצאות עיר הבירה טַיְפֵּיְ והעיר המאוכלסת ביותר שינביי/נְיוּ טַיְפֵּיְ.
בדרום האי טאיוואן נמצאות העיר דַּגּוֹאוּ/גַּאוֹשְׂיוֹנְג, העיר השנייה בגודל אוכלוסייתה בטאיוואן והעיר טַיְנַן, העיר העתיקה ביותר בטאיוואן.

### חלוקה אתנית

כ-98% הם בני האן ("סינים"), בעיקר הוקיאן והאקה. כ-2% אחוז מאוכלוסייתה מוגדרים כילידים.

### דתות

אגף תפילה בין דתי בנמל התעופה הבינלאומי טאויואן
* הדת הסינית העממית – 43.8%
* בודהיזם – 21.2%
* חוסר דת – 13.7%
* נצרות – 5.8%
* דתות אחרות – 15.5%

הדת הסינית הנפוצה היא שילוב של הדת הסינית המסורתית, עם פנייה לאלים דאואיסטים, בראשם אלת הים מאדזו ובני האלמוות, פנייה לאלים הבודהיסטים ובעיקר לגואן-יין, הבודהיסטווה של החמלה, לאל העיר המקומי, לפולחן אבות ולקונפוציוס, ולכולם באותם המקדשים.

## ראו גם

* הרפובליקה של טאיוואן (1895)
* טאיוואן (אי)
* יחסי טאיוואן–ישראל
* יהדות טאיוואן
* המשבר הטאיוואני-סיני (2021–2022)
* הרפובליקה העממית של סין

## לקריאה נוספת

* מירון מדזיני, **טאיוואן: היסטוריה, חברה ופוליטיקה**, כרמל, 2020

## קישורים חיצוניים

 מדיה וקבצים בנושא **טאיוואן** בוויקישיתוף

* אתר האינטרנט הרשמי של טאיוואן (במנדרינית טיינואנית תקנית)

* אתר האינטרנט הרשמי של טאיוואן (באנגלית)
* דייויד תארפ, טאיוואן המודרנית משגשגת, דבר, 1 בספטמבר 1977
* זהרה רון, סין האחרת (הקישור אינו פעיל), באתר מסע אחר
* עמרי גלפרין, טבע הדברים, טאיוואן: הסדין האדום של הרפובליקה הסינית, באתר ynet, 25 באוגוסט 2012
* ישראל פישר, בלי יחסים דיפלומטיים ועם הצל הגדול של סין - טאיוואן לא מפסיקה לשגשג, באתר TheMarker‏, 1 בינואר 2015
* אסף רונאל, המתיחות הגוברת בין סין לטאיוואן מורגשת גם בטקס התה, באתר הארץ, 6 ביולי 2017
* רותם מימון, טאיוואן: הפנינה האסיאתית שהישראלים עוד לא גילו, באתר הארץ, 24 במאי 2018
* גילי מצא, ‏רכבות מהירות בין מקדשים עתיקים: טאיוואן היא גן עדן לפודיז, חובבי מרחצאות, היסטוריה ואמנות, באתר גלובס, 6 ביולי 2019
* טאיוואן, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
* טאיוואן, דף שער בספרייה הלאומית

## הערות שוליים