Rikunarita-ORG/Wikinium huggingface dataset:
# עצלן גמדי

| עצלן גמדי |
| --- |
|  |
| מצב שימור |
| מצב שימור: סכנת הכחדה חמורה **סכנת הכחדה חמורה** (CR)
 |
| מיון מדעי |
| ממלכה: | בעלי חיים |
| מערכה: | מיתרניים |
| על־מחלקה: | בעלי ארבע רגליים |
| מחלקה: | יונקים |
| סדרה: | פילוסאים |
| תת־סדרה: | עצלנאים |
| משפחה: | עצלני תלת אצבע |
| סוג: | עצלן תלת אצבע |
| מין: | **עצלן גמדי** |
| שם מדעי |
|  *Bradypus pygmaeus* ‏Anderson & הנדלי, 2001 |
| תחום תפוצה |
|  |
|  |

**עצלן גמדי** (שם מדעי: *Bradypus pygmaeus*) הוא מין של עצלן תלת-אצבעי. המין אנדמי לאי הקטן אסקודו דה ורגואס, שנמצא מול חופי פנמה שבמרכז אמריקה. האי נפרד מהיבשת לפני כ-8,900 שנים.

## מאפיינים

העצלן הגמדי התפתח ככל הנראה מעצלן חום גרון בתהליך של ננסות איים. הוא קטן מעצלנים אחרים, ומכאן שמו. העצלן הגמדי תואר כזן נפרד רק בשנת 2001. מבחינה חיצונית העצלנים הגמדיים דומים מאוד לעצלנים חומי גרון, אך הם קטנים מהם ב-40% ומגיעים למשקל של עד 3.5 קילוגרם וגובה של חצי מטר בלבד. הם ניזונים כמעט אך ורק ממנגרובים אדומים, צמח עני מבחינת ערכו התזונתי, מה שעשוי להסביר את גודל גופם הקטן. אין להם טורפים טבעיים. אוכלוסייתם קטנה מאוד ומונה פחות מ-100 פרטים, ועל כן הם מוגדרים כמין בסכנת הכחדה חמורה (מין העצלן היחיד הנמצא בסכנת הכחדה). ייתכן שהעצלנים הגמדיים ניצודים על ידי דייגים מקומיים שמגיעים לאי.

## קישורים חיצוניים

 מדיה וקבצים בנושא **עצלן גמדי** בוויקישיתוף

* עצלן גמדי, באתר ITIS (באנגלית)
* עצלן גמדי, באתר המרכז הלאומי למידע ביוטכנולוגי (באנגלית)
* עצלן גמדי, באתר Animal Diversity Web (באנגלית)
* עצלן גמדי, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית)
* עצלן גמדי, באתר GBIF (באנגלית)
* עצלן גמדי, באתר Xeno-canto (באנגלית)
* עצלן גמדי, באתר iNaturalist (באנגלית)

## הערות שוליים

 ערך זה הוא קצרמר בנושא יונקים ובנושא פנמה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו**להרחיב אותו**.
# הכרם האדום

הכרם האדום
The Red Vineyard / Red Vineyard at Arles (Montmajour)|  |
|
מידע כללי |
|
צייר |
וינסנט ואן גוך |
|
תאריך יצירה |
1888 |
|
טכניקה וחומרים |
שמן על בד |
|
ממדים בס"מ |
|
רוחב |
93 ס"מ  |
|
גובה |
75 ס"מ  |
|
נתונים על היצירה |
|
מספר יצירה |
Ж-3372 (מוזיאון פושקין)  |
|
מיקום |
מוזיאון פושקין, מוסקבה |
|   |

**הכרם האדום** הוא ציור שמן מעשה ידי הצייר ההולנדי וינסנט ואן גוך. היצירה צוירה בשנת 1888 והיא היצירה היחידה של האמן שנמכרה עוד בימי חייו.

היצירה הוצגה לראשונה בתערוכה השנתית שנערכה בבריסל בשנת 1890 ונמכרה במסגרת תערוכה זו עבור 400 פרנקים (סכום השווה כיום לכ-1,500 דולר אמריקאי). היצירה נמכרה לציירת אנה בוש, אחותו של אז'ן בוש, צייר אימפרסיוניסטי וחברו של ואן גוך.

היצירה, כמו גם "קפה הלילה", נרכשה על ידי האספן הרוסי סרגיי שצ'וקין. בעקבות המהפכה הבולשביקית הולאמו אוספיו של שצ'וקין, והועברו למוזיאון פושקין שבמוסקבה.

## לקריאה נוספת

 מדיה וקבצים בנושא **הכרם האדום** בוויקישיתוף

* Hulsker, Jan. *The Complete Van Gogh*. Oxford: Phaidon, 1980. ISBN 0-7148-2028-8.
* Pickvance, Ronald. *Van Gogh in Arles* (exh. cat. Metropolitan Museum of Art, New York), Abrams, New York 1984. ISBN 0-8709-9375-5.
# בתיסקף

הבתיסקף "טריאסטה"
FRNS III
**בתיסקף** היא צוללת מאוישת קטנה המיועדת לצלילה למקומות עמוקים במיוחד. הבתיסקף מורכב מתא לצוות (עם מקום ל-2 עד 3 אנשים), הדומה לבתיספרה, ומעליו מצוף הממולא בנוזל קל ממים, כגון בנזין, וזבורית. כדי להעלות את הכלי ממעמקים, משחררים את הזבורית, שהיא אוסף של כדורי ברזל קטנים הנמצאים במכל מיוחד בצורת משפך, ומוחזקים על ידי אלקטרומגנט בפתחו. הבתיסקף מונע באמצעות מנוע חשמלי, המוזן מסוללות, ויכול לנוע למרחק של מספר קילומטרים.

הבתיסקף הראשון היה "FNRS-2", שנבנה בידי הממציא השווייצרי אוגוסט פיקאר. הצוללת נבנתה במימון הקרן הלאומית למחקר מדעי של בלגיה (ראשי תיבות: FNRS) ונקרא על שמה (FNRS-1 היה כדור פורח שנבנה על ידי פיקאר במימון הקרן הבלגית). הבנייה החלה בשנת 1937 והסתיימה רק ב-1948, בעקבות הפסקת הפיתוח בזמן מלחמת העולם השנייה.

## צלילות

ב-26 באוקטובר 1948 בוצעה צלילת ניסיון של הבתיסקף במים רדודים בעומק של 24 מטר שהוכתרה בהצלחה. ב-3 בנובמבר באותה השנה צלל הבתיסקף לעומק של 1,400 מטר בקירוב. באותה השנה הפסיקה קרן FNRS הבלגית את מימון הפרויקט, וה-FNRS-2 נמכרה לחיל הים הצרפתי שפיתח אותה ל-FNRS-3.

הבתיסקף השני, "הטריאסטה" , עוצבה ותוכננה גם כן על ידי פיקאר ונבנתה באיטליה. אורכה של הצוללת היה 15 מטר, מכלי הציפה שלה היו מלאים ב-22,000 גלונים של הפטאן וכן חוברו שני מכלי זיבורית של מים לכל אחד מצדדיה.

בתחילת שנות ה-50 צללו שתי הצוללות במקביל ושיפרו את שיאי העומק בזו אחר זו: באוגוסט 1953 ה-FNRS-3 הגיעה לעומק של 2,100 מטר בקירוב (6,900 רגל) והטריאסטה צללה לעומק של 3,150 מטר בקירוב (10,300 רגל). בפברואר 1954 שברה ה-FNRS-3 את השיא של הטריאסטה מ-1953 וצללה לעומק של 4,050 מטר (13,290 רגל; 900 מטר יותר מהשיא של הטריאסטה מ-1953) כ-160 ק"מ מחופי דקר, סנגל.

אנימצית צלילה באמצעות בתיסקף: בתהליך הירידה מתמלאים תאי הציפה במים ומטען הזיבורית מלא. בתהליך העלייה משתחרר מטען הזיבורית ותאי הציפה מתרוקנים "הטריאסטה", נרכשה על ידי צבא ארצות הברית ב-1958 תמורת רבע מיליון דולר. ב-23 בינואר 1960 צללו דון וולש, קצין בצי האמריקאי, וז'אק פיקאר, בנו של מתכנן הכלי אוגוסט פיקאר, לנקודה העמוקה ביותר המוכרת, תהום צ'לנג'ר שבשקע מריאנה, בצפון-מערב האוקיינוס השקט. ההנחה הייתה שבעומק זה אין זרמים ושניתן יהיה להשליך במקום פסולת רדיואקטיבית. הצלילה ארכה כ-5 שעות ובסופה הגיעה הטריאסטה לעומק של 10,911 מטרים. שום כלי שיט אחר לא צלל עד אז לעומק דומה. הצוות גילה כי גם בעומק זה קיימים יצורים חיים, ומכאן כי קיימים זרמים המביאים חמצן חדש גם בעומק זה. הטריאסטה שהתה כ-20 דקות על הקרקעית לפני שהחלה במסע חזרה אל פני הים.

רק בשנת 2012 התרחשה צלילה מאוישת נוספת לקרקעית תהום צ'לנג'ר, כשג'יימס קמרון צלל לקרקעית עם הצוללת "דיפסי-צ'לנג'ר" (Deepsea Challenger), אם כי צלילות לא מאוישות התרחשו עוד ב-1995 על ידי היפנים וב-2009 על ידי המכון האוקיינוגרפי בוודס הול.

## ראו גם

* בתיספרה

## לקריאה נוספת

* פיר דה לאטיל, **כובשי המצולות: מן הנאוטילוס עד הבאתיסקאף**, תרגום מצרפתית של **De Nautilus au Bathyscophe**, תרגם: דניאל שר, הוצאת מסדה, 1964, עמודים 175-130.

## קישורים חיצוניים

* רן לוי, מסעות נועזים אל קרקעית האוקיינוס, באתר "עושים היסטוריה" (שידור של הפודקאסט וטקסט מלא שלו)
* ערן מינהר, ״תמרון פיקארד״ - על משפחת פיקארד, בפודקאסט ״מינהר הזמן״, ״כאן״, תאגיד השידור הישראלי
* בתיסקף, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
* נאוה רשב"א,הבטיסקפ המפורסם טרייסטה, 'מערכות ים' מ"ז מאי 1960, עמ' 65.