# דתות יפניות חדשות

דאי הייווה קינן-טו (Dai Heiwa Kinen Tō), "מגדל השלום" שנבנה על ידי התנועה החדשה פרפקט ליברטי קיודאן
המונח **דתות יפניות חדשות** מתייחס למגוון רחב של תנועות דתיות חדשות וארגונים רוחניים שנוסדו ביפן החל מאמצע המאה ה-19. ביפנית הן נקראות שינשוקיו (新宗教; shinshūkyō, מילולית: 'דתות חדשות') או שינקו שוקיו (新興宗教; shinkō shūkyō, מילולית: 'דתות שצצו לאחרונה'). תופעה זו נחשבת לאחד המאפיינים הבולטים של הנוף הדתי ביפן המודרנית, כאשר לפי הערכות, בין 10% ל-30% מאוכלוסיית יפן משתייכים לתנועה כזו או אחרת.

חוקרים יפנים מסווגים את כל הארגונים הדתיים שהוקמו מאז אמצע המאה ה-19 כ"דתות חדשות"; לפיכך, המונח מתייחס למספר רב ומגוון של ארגונים. רובם קמו באמצע עד סוף המאה ה-20 והושפעו מדתות מסורתיות עתיקות בהרבה, כולל בודהיזם ושינטו. השפעות זרות כוללות בין היתר את האסלאם, הנצרות, התנ"ך וכתביו של נוסטרדמוס.

תבוסתה של יפן במלחמת העולם השנייה בשנת 1945 חוללה שבר עמוק בתודעה הלאומית והדתית של העם היפני. במשך עשורים, השינטו המדינתי טיפח את האמונה בקיסר כאל חי (קאמי) ובצדקתה המוחלטת של יפן, אך הכניעה והחורבן הובילו להתנפצות המיתוסים הללו ולתחושת אובדן דרך רוחנית. ה"הצהרה על אנושיותו של הקיסר", שבה ויתר הקיסר הירוהיטו על מעמדו האלוהי, יצרה ואקום אידאולוגי ומערכת האמונות המסורתית נסדקה. בתוך המציאות הטראומטית של הרס פיזי ומשבר נפשי, חיפשו יפנים רבים נחמה ומשמעות חדשה, מה שהוביל לנהירה המונית לעבר הדתות החדשות, שהציעו תקווה, קהילתיות ומענה ישיר למצוקות היומיום בעידן שלאחר המלחמה.

הדת החדשה הגדולה ביותר, סוקה גאקאי, כת בודהיסטית שנוסדה בשנת 1930, מונה כ-8.25 מיליון חברים. התנועה, שצמחה מתוך הבודהיזם של ניצ'ירן במאה ה-20, שמה דגש על העצמה אישית, שלום עולמי ומעורבות חברתית פעילה. כוחה הפוליטי והחברתי של התנועה ניכר בין היתר באמצעות מפלגת הקומייטו שהקימה, המהווה גורם משמעותי בפוליטיקה היפנית המודרנית.

תנועה בולטת נוספת היא המקויה, תנועה דתית חדשה בעלת זיקה עמוקה ליהדות ולישראל שייסד איקורו טשימה. בניגוד לזרמים נוצריים מסורתיים, המקויה מדגישה את השורשים העבריים של האמונה, דוגלת בשיבה לערכי התנ"ך ומאמינה בקשר רוחני והיסטורי הדוק בין העם היפני לעם ישראל. חברי התנועה ידועים בתמיכתם הנלהבת במדינת ישראל, בלימוד השפה העברית ובשילוב סמלים יהודיים, כמו מנורת שבעת הקנים ומגן דוד, בתוך עולמם הרוחני והטקסי.

## דת ביפן

 ערך מורחב – **דת ביפן**

הנוף הדתי ביפן מתאפיין לאורך ההיסטוריה בסינקרטיזם – מיזוג והרמוניה בין דתות שונות, כאשר המרכזיות שבהן הן השינטו (דת הטבע והאבות הקדמונים המקומית) והבודהיזם (שהגיע מהיבשת במהלך המאה ה-6). עבור יפנים רבים, דת אינה מערכת של אמונות בלעדיות אלא אוסף של מנהגים חברתיים ותרבותיים; מקובל, למשל, לחגוג לידה בטקס שינטו ולקיים לוויות במסורת בודהיסטית. גמישות זו יצרה תשתית רוחנית שאפשרה לאורך המאות צמיחה של זרמים עממיים וכתות, והיוותה את הקרקע שעליה צמחו הדתות החדשות. אלו האחרונות המשיכו את המסורת הסינקרטית, תוך שהן מציעות מענה לצרכים הנפשיים והחברתיים שנוצרו בעקבות המודרניזציה המהירה והשינויים הדרמטיים במבנה החברה היפנית.

## לפני מלחמת העולם השנייה

בשנות ה-60 של המאה ה-19, החלה יפן לחוות תהפוכות חברתיות גדולות ומודרניזציה מהירה. כאשר קונפליקטים חברתיים צפו בעשור האחרון של תקופת אדו, המכונה תקופת הבאקומאטסו , הופיעו מספר תנועות דתיות חדשות. ביניהן היו טנריקיו, קורוזומיקיו ואומוטו, המכונות לעיתים "ניהון סנדאי שינקו-שוקיו" (שלוש הדתות החדשות הגדולות של יפן) או "דתות חדשות ישנות", אשר הושפעו ישירות מהשינטו (דת המדינה) ומשמאניזם.

המתח החברתי המשיך לגבור במהלך תקופת מייג'י, והשפיע על המוסדות והפרקטיקות הדתיות. המרת דת מאמונות מסורתיות כבר לא הייתה אסורה על פי חוק, הרשויות ביטלו את האיסור על הנצרות שנמשך 250 שנה, ומיסיונרים של כנסיות נוצריות ממוסדות נכנסו שוב ליפן. הסינקרטיזם המסורתי בין השינטו לבודהיזם הופסק, והשינטו הפך לדת הלאומית. עקב אובדן ההגנה מצד הממשלה היפנית ממנה נהנה הבודהיזם במשך מאות שנים, נתקלו הנזירים הבודהיסטים בקשיים קיצוניים בשימור מוסדותיהם, אך במקביל פעילותם הפכה פחות כבולה למדיניות ולהגבלות ממשלתיות.

הממשלה היפנית הייתה חשדנית מאוד כלפי תנועות דתיות אלו וניסתה לדכא אותן מעת לעת. הדיכוי הממשלתי היה חמור במיוחד במהלך ראשית המאה ה-20, ובייחוד משנות ה-30 ועד תחילת שנות ה-40, אז היה קשר הדוק בין צמיחת הלאומיות היפנית לבין ה"שינטו המדינתי". תחת משטר מייג'י, חוקי "פגיעה בכבוד המלכות" (לז מז'סטה ) אסרו על העלבת הקיסר ובית המלוכה שלו, וכן נגד כמה מקדשי שינטו מרכזיים שנחשבו קשורים בקשר בל ינתק לקיסר. הממשלה הדקה את הפיקוח על מוסדות דתיים שנחשבו ככאלו המערערים את ה"שינטו המדינתי" או את הלאומיות, ועצרה חברים ומנהיגים בדתות חדשות, בהם אוניסבורו דגוצ'י מתנועת אומוטו וצונסאבורו מאקיגוצ'י מתנועת סוקה קיואיקו גאקאי (כיום סוקה גאקאי), אשר הואשמו לרוב בהפרת חוקי הפגיעה בכבוד המלכות ובחוק לשמירת השלום .

## אחרי מלחמת העולם השנייה

לאחר תבוסתה של יפן במלחמת העולם השנייה, חלו שינויים רדיקליים בממשלתה ובמדיניותה במהלך הכיבוש על ידי כוחות בעלות הברית. המעמד הרשמי של ה"שינטו המדינתי" בוטל, ומקדשי השינטו הפכו לארגונים דתיים רגילים, תוך שהם מאבדים את ההגנה הממשלתית ואת התמיכה הכלכלית. אף על פי שצבא הכיבוש (GHQ) הפעיל צנזורה על כל סוגי הארגונים, הדיכוי הספציפי נגד השינשוקיו (הדתות החדשות) פסק.

המפקדה הכללית (GHQ) הזמינה מיסיונרים נוצרים רבים מארצות הברית ליפן, בעקבות קריאתו המפורסמת של דאגלס מקארתור ל-1,000 מיסיונרים. המיסיונרים הגיעו לא רק מהכנסיות המסורתיות, אלא גם מכמה זרמים מודרניים, כמו עדי יהוה. המיסיונרים של עדי יהוה נחלו הצלחה כה רבה, עד שהם הפכו לזרם הנוצרי השני בגודלו ביפן, עם למעלה מ-214,000 חברים (הגדול ביותר הוא הקתוליות, עם כ-500,000 חברים). ביפן, עדי יהוה נוטים להיחשב ל"שינשוקיו" (דת חדשה) המבוססת על נצרות, לא רק משום שהם נוסדו במאה ה-19 (בדומה לדתות חדשות מרכזיות אחרות), אלא גם בשל שיטות המיסיון שלהם, הכוללות ביקורים מדלת לדלת ומפגשים תכופים.

למרות זרם המיסיונרים הנוצרים, רוב הדתות החדשות הן כתות הקשורות לבודהיזם או לשינטו. הכתות המרכזיות כוללות את רישו קוסיי קאי ושיניו-אן . היעדים העיקריים של הדתות החדשות כוללים ריפוי רוחני, שגשוג אישי והרמוניה חברתית. רבות מהן מחזיקות גם באמונה אפוקליפטית, כלומר בקץ הקרוב של העולם או לפחות בשינוי רדיקלי שלו. מרבית אלו שהצטרפו לדתות החדשות בתקופה זו היו נשים מרקע של מעמד בינוני-נמוך.

מספר דתות חדשות המבוססות על שינטו, כגון טנריקיו וקונקוקיו , מתייחסות לעצמן באנגלית כ"כנסיות" ולא כ"מקדשים". הן בטנריקיו והן בקונקוקיו, חלק מהשלוחות הפועלות מחוץ ליפן ידועות כמיסיונים.

## קישורים חיצוניים

 מדיה וקבצים בנושא **דתות יפניות חדשות** בוויקישיתוף
## הערות שוליים